Kultahuntu
Date: 2025-05-04T00:00:00+00:00
Keywords: Fairy tales

The Project Gutenberg eBook of Kultahuntu

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kultahuntu

Satuja prinsessoista ja muista olennoista

Author: Hanna Cederholm

Release date: May 4, 2025 [eBook #76010]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1922

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KULTAHUNTU ***

language: Finnish

KULTAHUNTU

Satuja prinsessoista ja muista olennoista

Kirj.

HANNA CEDERHOLM

Suomennos

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1922.

SISÄLLYS:

Kultahuntu.
Pikku Pentti ja prinsessa.
Hyr-ryr ja punainen kerä.
Miten Pekka pelasti prinsessan.
Suunnaton aarre.
Neljä veljestä.
Kurt aseenkantaja.
Taivas ja maa hukkuvat.

KULTAHUNTU.

Sattuipa kerran, että prinsessan kaikki kamarineidot olivat kerääntyneet linnan kehruutupaan, mutta kukaan ei ajatellutkaan rukkeja, jotka olivat rivissä seinän vieressä.

Sinä päivänä oli neidoilla muuta tehtävää, kuin kiertää valkeata pellavaa hennoilla sormillaan, sillä maassa vallitsi suuri puute. Kuningas ja kuningatar olivat päättäneet olla hyvänä esimerkkinä alamaisilleen, ja nyt oli kaiken linnan naisväen avustettava työtä köyhien hyväksi.

Pehmeästä villasta oli kudottava sukkia ja lämpimiä nuttuja. Valkaisematon kangas ommeltava paidoiksi. Raidallinen puoliväliä takeiksi ja hameiksi, ja paksu tiivistetty sarka leikattava päällysvaatteiksi. Kaikki nämä tavarat oli sitten jaettava hätääkärsiville ihmisraukoille, ja jokaiselle aikoi kuningas vielä tämän lisäksi antaa kirkkaan hopeataalarin.

Tällainen oli kuninkaan ja kuningattaren päätös, ja sentähden olivat prinsessan kaikki kamarineidot kerääntyneet kehruutupaan. Kuningatar hovinaisineen leikkasi ja jakoi työt.

Keskellä lattiaa oli suuri pyöreä pöytä. Sen ääreen istuutuivat neidot käsitöineen toinen toisensa jälkeen. Prinsessakin oli istuutunut pöydän ääreen, mutta käsityö lepäsi hänen helmassaan ja hän katseli vilkkaasti ympärilleen.

— Mitä sinä teet, Keijukka? sanoi hän vasemmalle vierustoverilleen.

— Tästä tulee rohdinpaita Torpanmäen vanhukselle, sanoi Keijukka.

— Onpa kangas karkeata, sanoi prinsessa.

— Puhdasta se on ja vahvaakin, sanoi Keijukka. Mutta prinsessa katsoi jo toisaalle.

— Mitä sinä teet, Aunikki? sanoi prinsessa oikeanpuoleiselle vierustoverilleen.

— Tästä tulee vuohennahkatakki Isonjärven Pikku-Ollille, sanoi Aunikki.

— Sepä on painava, sanoi prinsessa.

— Pehmeä se on ja lämmin, sanoi Aunikki.

Mutta prinsessa oli jo kääntynyt pois.

— Mitä sinä teet, Helli? kysyi prinsessa neidolta, joka istui häntä vastapäätä.

— Tästä tulee kameelinlankahame Syväsuon eukolle, sanoi Helli.

— Tummapa se on, sanoi prinsessa.

— Se on pitkä ja leveä, sanoi Helli.

Prinsessa katseli sylissään olevaa työtä, otti lankarullan ja pujotti langan neulansilmään. Mutta ommeltuaan muutaman piston antoi hän työn jälleen vaipua.

— Tämä ei ole ollenkaan hauskaa, kun kaikki on niin rumaa, sanoi hän.

— Sinä puhut ymmärryksesi mukaan, sanoi kuningatar, joka paraillaan leikkasi sarkahousuja.

— Äiti kulta, sanoi prinsessa, täällä sisällä on niin synkkää, pärevalkea sihisee ja pihisee eikä ota palaakseen, ja talikynttilät käryävät pihdeissään. Kaikki ommeltava on niin raskasta, niin tummaa ja paksua, että ihan silmät väsyvät jo pelkästä sen katselemisesta. Anna minun ottaa esille kullalle hohtava pukuni, ompelen siitä hunnun.

— Älähän toki, lapsikulta, sanoi kuningatar, pukuhan on kaikkein parhaimpasi, et sinä sitä voi leikata rikki.

— Mutta ajattele, miten se valaisisi huoneen, sanoi prinsessa.

— Ja saanko kysyä, mitä sitten panet yllesi tanssiaisiin toisena joulupäivänä, sanoi kuningatar.

— Ehkä Helli pesisi vanhan harsopukuni, sanoi prinsessa kyynelsilmin.

— Sen varmasti teen, sanoi Helli. Samassa astui kuningas sisään.

— Ovatpa täällä hyppyset ahkerina, sanoi hän hykerrellen käsiään. Mutta mitä näenkään, tyttäreni, prinsessa, istuu työttömänä. Mitä ajattelet, lapseni, etkö sinäkin tahdo vetää korttasi kekoon?

— Asia on niin — — —, sanoi prinsessa.

— Että minä pesen prinsessan harsopuvun, sanoi Helli.

— Mitä tämä merkitsee? sanoi kuningas.

— Asia on niin — — —, sanoi prinsessa.

— Että tyttäremme tahtoo ommella hunnun kullanhohtoisesta tanssiaispuvustaan, sanoi kuningatar.

— Hunnun, sanoi kuningas, mitä sinä sillä teet?

— Annan sen köyhille, sanoi prinsessa.

Kuningas purskahti nauruun. Ei se paljon lämmitä, sanoi hän, mutta kun hyvästä sydämestä, jotakin antaa, tuottaa se kait siunausta. Anna vain köyhille huntu, lapseni, vai mitä äiti sanoo?

Kuningatar nyökkäsi armollisesti, ja prinsessa kapsahti kuninkaan kaulaan. Sitten tuotiin kullanhohtoinen puku. Kaikki neidot kurkottivat kaulaansa, kun se levitettiin pöydälle, ja kultalangat loistivat pärevalkean ja talikynttilöiden valossa tehden huoneen heti valoisammaksi.

— Siinä näette, sanoi prinsessa, enkös minä sanonut. Ja hän otti suuret sakset, ruveten leikkaamaan rikki pukua, josta oli itse niin iloinnut sen saadessaan. — Huntuni nimeksi pannaan Kultahuntu, sanoi hän, ja kauniimpaa kuin se ei ole koko maailmassa! Sitten hän rupesi ompelemaan innokkaasti.

Kukaan ei ajatellut, mistä mahtoi johtua, että työ äkkiä kävi niin helpoksi ja hauskaksi, kaikki juttelivat kilvan, eivätkä vanhat hirret kehruutuvan tummuneissa seinissä pitkiin aikoihin olleet nähneet niin iloisia kasvoja. — — —

Jouluaaton edellisenä päivänä oli kaikki valmista, ja nyt oli vaatteet jaettava. Kansa oli kerääntynyt linnan pihalle, ja kuningas, kuningatar, prinsessa ja koko hovi seisoivat suurella parvekkeella.

— Tässä on hame Syväsuon eukolle, sanoi kuningatar, ja kun eukko seisoi niiaten parvekkeen edessä, antoi kuningas hopeataalarin hänen käteensä.

— Tässä on rohdinpaita Torpanmäen vanhukselle, sanoi kuningatar taas, ja vanhuskin sai kuninkaalta hopeataalarin.

— Tässä on vuohennahkatakki Suurjärven Pikku-Ollille. Pikku-Ollin silmät tulivat yhtä pyöreiksi kuin hopeataalarit, kun hän älysi saavansa kaiken tämän.

Toinen toisensa jälkeen astui parvekkeen luo, ja kaikilla heillä kotiin lähtiessään oli kirkas hopeataalari ja uusi vaatekappale pyhäksi. Mutta kukaan ei vielä ollut saanut Kultahuntua.

Prinsessa seisoi kuninkaan ja kuningattaren vieressä. Hänellä oli huntu kädessään, mutta hänen oli mahdoton ratkaista, kenelle sen antaisi. Kun hän nyt seisoi ulkona kylmässä, ja kirkas päivänvalo loisti silmiin, tuntui lahja niin mitättömältä. Hän katseli salaa huntua ja ajatteli, että lämmittää se tosiaankaan ei voinut.

Silloinpa huomasi hän vanhan vaimon ontuen tulevan parveketta kohden, ja kaikki vaatteet olivat jo lopussa. Ei ollut enää mitään annettavaa.

— Sinäkö siellä, Riitta-muori, sanoi kuningatar, missä olet näin kauan viipynyt? Nyt ei ole kerrassaan mitään jäljellä.

— Tie oli niin liukas ja vaivalloinen, sanoi Riitta-muori. Arvasin, että tulen myöhään. Aina minulle raukalle käy huonosti.

— Niin, sanoi kuningas, säkissä ei ole ainoatakaan taalaria enää.

— Ja minulla on vain kullanhohteinen huntu, sanoi prinsessa, tuntien itsensä onnettomaksi, kun ei hänellä ollut mitään tummempaa, painavampaa ja lämpimämpää. Mutta jos tahdot sen, saat sen kernaasti.

— Kiitos, sanoi Riitta-muori, mökkini on ihan maantien vieressä, joten kaikki näkevät ikkunasta sisälle. Ehkä harsonpalanen ikkunan edessä vähän parantaisi asiaa.

— Aurinko kurkistaa joka tapauksessa sisälle, sanoi prinsessa tullen äkkiä säteilevän iloiseksi.

Seuraavana päivänä, kun Riitta-muori katseli tielle, ei hän voinut ymmärtää, miksi kaikki näytti niin erilaiselta. Hän ei oikein tuntenut itseäänkään ja huomasi kuitenkin, tarkemmin katsoessaan, että kaikki oli vanhalla paikallaan. Niitty oli tien vieressä ja järvi niityn alla, järven takana oli metsä ja metsän takana vuori. Mutta lumi ei milloinkaan ollut näyttänyt niin valkoiselta, ilma ei koskaan ollut kimaltanut niinkuin tänään, eikä aurinkokaan ennen ollut loistanut niin kirkkaasti taivaalla.

Riitta-muori pani kiireesti kahvipannun tulelle. Koko ajan hyöriessään hän hyräili itsekseen jotakin vanhaa laulunpätkää, jonka oli nuoruudessaan kuullut.

Äkkiä kuului koputus ovelta. Ulkona seisoi vain vaeltava kisälli, ja sellaisia ei Riitta-muori juuri suosinut, mutta tänään oli tämäkin asia vähän toisin. Nuorukainen näytti oikein siistiltä ja otti sisään astuessaan heti lakin päästään.

— Hyvää päivää, muoriseni, sanoi hän, ikkunanne loisti niin kirkkaasti, että minun täytyi poiketa sisälle. Teilläpä on siistiä ja somaa jo näin aamulla. Tuntuu ihan siltä, kuin tulisi kotiin.

— Vai siltäkö tuntuu? Riitta-muori katseli hieman ihmeissään ympärilleen. Aurinko loisti sisälle Kultahunnun läpi, ja kahvipannu kiilsi uunilla.

— Niinpä niin, sanoi Riitta-muori, huonomminkin voisi olla, eihän sitä käy kieltäminen. Nyt saattekin kupin kuumaa kahvia ja oikein vehnäsen kera.

Kisällistä maistuikin kahvi, ja kun hän oli lähdössä, käänteli hän lakkia käsissään. — Ehkä voisin tuoda jonkin tuulen kaataman puun metsästä ja hakata muutaman halon, sanoi hän, eihän tuo kait olisi haitaksi näin talvipakkasella. Luulisinpa, ettei teillä, muoriseni, ole juuri liikoja puita.

Ennenkuin Riitta-muori osasi odottaakaan, oli kisälli jo täydessä työssä. Hänen hakatessaan tuli naapuritalon emäntä kahlaten kinoksien lomitse.

— Mitä näenkään, huusi hän jo kaukaa, onko Riitta-muori ottanut rengin?

Riitta-muori ymmärsi leikin ja pyysi emäntää käymään sisälle, koska kahvi sattui olemaan kuumaa. Mutta niin pian kuin naapurin emäntä oli astunut ovesta sisälle, löi hän hämmästyksestä kätensä yhteen.

— Enpä ole ennen huomannut, miten somaa täällä on, sanoi hän katsellen joka taholle. Aurinkokin paistaa niin kauniisti, että ihan sydän ilosta sykähtää, tuumaili hän seistessään akkunan luona ja katsellessaan ulos prinsessan hunnun läpi.

Emäntä, joka koko ikänsä oli ollut tyly ja saita, niin suuren talon emäntä kuin olikin, tunsi äkkiä mielensä kumman helläksi. Hän nieli nielemistään eikä saanut sanaakaan sanotuksi. Niin oudot olivat ne ajatukset ja tunteet, jotka pyrkivät esille.

— Lähdenpä taas, sanoi hän viimein, tulinkin vain kysymään, ettekö tahtoisi, Riitta-muori, tulla meille pyhiksi, te kun olette niin yksin täällä tuvassa.

Riitta-muori ihan hämmästyi. — Olen niin tottunut yksinäisyyteeni, sanoi hän vähän vitkaan.

Mutta siitä ei emäntä tahtonut kuulla puhuttavankaan; hän lupasi lähettää lapset noutamaan Riitta-muoria tolppakelkalla, niin ei tarvitsisi kahlata hankien läpi. Eihän toki voinut kieltää. Ja niin innokas oli emäntä, että Riitta-muorikin, joka jo ennestään oli iloinen, lopulta oikein mielellään ajatteli lähtöään. Olihan totta, että hänellä oli puute ja vaikeat ajat, kun ei edes ollut ehtinyt ajoissa linnaankaan saamaan hopeataalaria. Ruokakaappi oli enimmäkseen tyhjä, se oli myönnettävä, ja olisihan ihanaa viettää joulua riisryynipuuron ja läskin ääressä.

Tuntui kuitenkin vähän raskaalta ottaa vain vastaan Isontalon emännältä, kun ei itsellä ollut mitään annettavaa.

Riitta-muori katseli apua etsien ympärilleen, ja niin hänen silmänsä osuivat Kultahuntuun ikkunassa. Huntu oli niin pitkä, että se ulottui lattiaan saakka. Riitta-muori sai pöydältä käteensä sakset ja leikkasi hunnusta sopivan kaistaleen. Sitten kääntyi hän emännän puoleen.

— Kiitoksia vain, taidanpa sitten tulla, sanoi hän, ja ellette vähäksy, niin olkaa hyvä ja ottakaa tämä pala minulta joululahjaksi.

Kotiin tullessaan oli emäntä iloisempi kuin koskaan ennen. Hän rupesi heti tupaa siistimään ja viimeksi naulasi hän Riitta-muorilta saamansa huntupalasen ikkunaan, sillä olihan ihan merkillistä, tuumi hän, miten huntu koristi Riitta-muorin nokista tupaa.

Niin tapahtui täälläkin.

— Näkyypä heti, että joulu on talossa, sanoi isäntä sisään astuessaan. Ja vaikka oli tavallisesti ärtyisä, pysähtyi hän nyt oven suuhun ja kopisteli lumen jaloistaan, ennenkuin astui peremmälle.

Kaikki muutkin ovesta tulijat ajattelivat isännän tavoin, ettei iso tupa koskaan ollut näyttänyt niin korealta kuin tänään. Kultahuntu kimalsi ja loisti ikkunassa, ja tarvitsi vain vilkaista siihen, niin heti kävi mieli iloiseksi.

Riitta-muori haettiin tolppakelkalla, eikä kukaan talossa muistanut ennen viettäneensä niin hauskaa joulua. — — —

Pian tiesi koko kylä, että Isossatalossa ja Riitta-muorin mökissä oli jotain erikoista. Kohta ovesta tultua tuntui niin kotoisalta ja hyvältä ja heti huomasi olevansa tervetullut. Jos pannussa sattui olemaan lientä, sai kahvitilkkasen, ellei ollut, niin hyväpä niinkin.

Huntu loisti ikkunassa niin ihmeellisesti, että sinnepäin katsoessa tuli sydänjuuria myöten iloiseksi.

Kaikkein ihmeellisintä oli kuitenkin, ettei ilo enää poistunut. Ympärillä oli valoisampaa, missä hyvänsä kulkikin, pakkanen ei tuntunut niin purevalta, eikä puute niin kovalta.

Eipä kulunut kauan, ennenkuin ulkopitäjissä jo kerrottiin, että kansa tällä kulmalla oli muuttunut, ja sen olot tulleet paljoa paremmiksi. Matkalaiset, joita kulki seudulla, kertoivat kummia asioita. Alkoi tulla ihmisiä kaukaa katsomaan, oliko totta kaikki, mitä kerrottiin.

Sekä Riitta-muori että Isontalon emäntä jakoivat mielellään hunnustaan. Oli tarpeeksi, kunhan heillä oli palanen ikkunansa edessä. Se loisti ja valaisi joka tapauksessa.

Niinpä joutui palasia prinsessan kullanhohteisesta hunnusta taloihin ympäri maata. Aina kaukaisissa erämaan mökeissäkin saattoi nähdä sen loistavan.

Prinsessa vain ei tiennyt mistään. Hän oli tyytyväinen, kun Riitta-muori iloitsi hänen rakkaasta hunnustaan. Ei hän saattanut tietää, että ken vain katseli Kultahunnun läpi, sen elämä tuntui muuttuneen. Eikä hän aavistanut, että moni ihminen näki kaiken kauniin ja hyvän elämässä vain siksi, että pieni palanen Kultahuntua riippui ikkunan edessä.

PIKKU-PENTTI JA PRINSESSA.

Pentti-kyläsepän mökki oli ihan tienristeyksessä. Iso maantie tuli pääkaupungista ja vei edelleen sisämaahan, kun taas läntinen tie vei suurelle merelle ja avaraan maailmaan sen toiselle puolen.

Juuri siitä syystä, että niin monta tietä lähti tienristeyksestä, oli Pentti-kyläsepän valitsema pajanpaikka hyvä. Tulivatpa matkustavaiset miltä suunnalta tahansa, niin he aina pysähtyivät pajan luo. Milloin oli kenkä irtaantunut hevosen jalasta, milloin potkurauta tylsynyt, tai houkutteli vain ahjosta tuleva valo matkustavaiset sisälle lämmittelemään käsiään hiilloksen edessä, sillävälin kuin hevoset vähän hengähtivät. Aina vaihdettiin ohimennen muutama sana. Pentti-kyläseppä kuuli uutisia idästä ja lännestä, etelästä ja pohjoisesta, ja Pikku-Pentti, joka hoiti palkeita, heristi korviaan, niin että oikein huomasi niiden joka päivä kasvavan.

Pentti-kyläseppä oli hiljainen mies, joka hoiteli taitavasti moukariaan eikä paljoa huolinut kuulemistaan, mutta Pikku-Pentti painoi puheet mieleensä.

— Kuulehan isä, sanoi hän eräänä iltana, heidän istuessaan tuvassa äidin valmistaman illallisen ääressä, — nyt on prinsessa Kultakutri naimaiässä.

— Mistä sinä sen tiedät? kysyi seppä.

— Hän on minun ikäiseni, sanoi Pentti, ja etkö kuullut, kun kauppiaat kertoivat, että hänestä on tullut kovin kaunis?

— En huomannut sitä, sanoi seppä.

— Minäpä huomasin, sanoi Pikku-Pentti, ja nyt lähden kaupunkiin häntä katsomaan.

— Älä puhu tyhmyyksiä, sanoi Pentti-kyläseppä, sinä hoidat palkeita ja sillä hyvä.

— Isä kulta, sanoi Pikku-Pentti, kyllähän minä työni teen niin hyvin kuin taidan, ei sitä kenenkään tarvitse epäillä, mutta kun tunnollisesti aherran Martin päivään saakka, saan kai lomapäivän ja voin silloin käydä pyhänä kaupungissa, eikö niin?

Tämä oli isän mielestä järkevää puhetta, ja kun ei hänellä ollut syytä panna vastaan, antoi hän suostumuksensa.

Pikku-Pentti hoiti palkeita kuin mies, ja oli entistä nopeampi töissään. Kun seppä lähti päivällislevolle, otti Pikku-Pentti pienimmän moukarin ja takoi itse. Mutta kenellekään ei hän kertonut, mitä takoi.

Tuli sitten pyhä.

— Saat nyt sitten lähteä, koska tulin luvanneeksi, sanoi isä ja sopi erään ajomiehen kanssa, jolla oli matka kaupunkiin, että Pikku-Pentti sai istua hänen rattaittensa takaistuimella.

Pikku-Pentti puki ylleen pyhävaatteet ja painoi lakin päähänsä. Ainoana matkatavarana oli hänellä siniruutuinen mytty tuvan kirstulla.

— Mitä sinun mytyssäsi on? sanoi äiti, se on painava ja kilisee niin kummasti.

— Äiti kulta, sanoi Pentti, ei siinä mitään erinomaisempaa ole, eikä siitä taida hyötyäkään olla, mutta otanpahan sen nyt kuitenkin mukaani.

— Jumala siunatkoon sinua, poikaseni, sanoi äiti silittäen Pikku-Pentin hiuksia, sillä hän oli aina ollut hyvä poika. Kun Pikku-Pentti kiipesi kärryjen takaistuimelle, seisoi isä pajan ovella ja nyökkäsi hänelle.

— Mitä asiaa sinulla on kaupunkiin? kysyi ajomies, kun he olivat jonkun matkaa ajaneet.

— Menen linnaan syömään Martinpäivän hanhea, sanoi Pikku-Pentti.

— Onneksi olkoon! sanoi ajomies ja nauroi niin, ettei voinut istua suorana kärryissä.

Kun he tulivat pääkaupunkiin, astui Pikku-Pentti alas rattailta, kiitti hyvästä kyydistä ja lähti suoraa päätä kuninkaan linnaan.

Hän pujahti sisään takaportista, jonka luona ei ollut vahtia, nousi portaita ja kulki käytävän läpi suoraan kuninkaalliseen keittiöön. Siellä seisoi mestarikokki kääntämässä Martinpäivän hanhea vartaassa tulen yläpuolella. Hän oli punainen kuin kukko ja äkäinen kuin kalkkuna. Kaikki alikokit ja kyökkipojat olivat juosseet linnanpihalle katsomaan kuinka kuningas koko komeudessaan nousi ratsaille mennäkseen vastaanottamaan korkeita vieraita, joiden tänään piti syödä linnassa Martinpäivän hanhea.

— Sen sanon, sanoi mestarikokki, että tätä hanhea ei kannattaisi tarjolle panna, ellen itse korkeassa persoonassani seisoisi sitä tässä kääntämässä.

— Odotahan, sanoi Pikku-Pentti, minulla taitaa olla sopiva varras — ja samassa hän avasi sinisen myttynsä.

— Ohoo, sanoi mestarikokki, voit toki arvata, että parempia vartaita kuin meillä täällä linnassa ei ole koko maailmassa.

— Saadaanpa nähdä, sanoi Pikku-Pentti. Tämän vartaan olen itse takonut, ja se on sellainen, ettei siinä mikään paisti pala, sillä se pyörii itsestään.

— Näytä, sanoi mestarikokki epäluuloisesti. Mutta kun hän oli pannut lihavan hanhen vartaaseen, ja se itsestään pyöri tulen yläpuolella, ihastui hän ikihyväksi.

— Nyt mekin lähdemme linnanpihalle, sanoi hän, ja sitten saat palan hanhea päivälliseksi.

Mutta kun he tulivat linnanpihalle, oli siellä suuri hälinä. Kuningas tahtoi välttämättä ratsastaa lempiraudikollaan, ja siltä oli juuri pudonnut kenkä vasemmasta takakaviosta. Se aristeli jalkaansa, ja asia näytti arveluttavalta.

— Minä tahdon ratsastaa raudikolla! sanoi kuningas ja polki jalkaa, niin että kruunu meni vinoon.

Tallirengit juoksivat ympäri pihaa kuin sokeat kanat, ja ylihovimestari repi harmaita hiuksiaan.

— Voi minua onnetonta, huusi hän, eikö täällä ole yhtään seppää?

Silloin astui Pikku-Pentti kumartaen esille. — Ellei muuta tarvita, niin ehkä voin auttaa.

— Tulen joka tapauksessa liian myöhään ottaakseni vastaan korkeasti kunnioitetut vieraani, sanoi kuningas onnettomuutta ennustavalla äänellä.

Armollinen herra kuningas, sanoi Pikku-Pentti ottaen auki siniruutuisen myttynsä, tässä on hevosenkenkä, jonka itse olen takonut, ja joka on sellainen, että kun se pannaan hevosen vasempaan takakavioon, niin ei ratsastaja koskaan myöhästy, olipa matka miten pitkä tahansa. Samassa nosti hän tottuneesti raudikon vasenta takajalkaa, ja yks' kaks' oli hän naulannut kengän kiinni.

— Kiitos, sanoi kuningas, ja armon aurinkona valaisi hänen hymynsä äkkiä koko linnanpihan. Tässä saat aluksi kirkkaan kultarahan ja sitten voit väen kanssa syödä Martinpäivän hanhea ja juoda maljani.

— Voikaa hyvin kaikkityyni, sanoi kuningas ja viittasi hyväntahtoisesti kädellään, jää hyvästi, rakkahin sydänkäpyni, sanoi hän lähettäen lentosuukon linnan portaille päin. Kun Pikku-Pentti katsoi sinne, näki hän prinsessan seisovan alimmalla astuimella, ja hänen kiharansa loistivat auringossa kuin kulta.

Hänen ympärillään loisti niin, että Pikku-Pentin mielestä oikein koski silmiin. Kyllä oli totta, että hän oli kaunis! Äkkiä Pikku-Pentti huomasi, että he olivat kahden, sillä kuningas oli ratsastanut laskusillan yli, ja kansa seurasi häntä hurraten.

Kuinka olikaan, ei edes näkynyt yhtään kamarineitoa, vaan prinsessa seisoi ihan yksin portailla.

— Sinäkö autoit isää? kysyi prinsessa ja katsoi Penttiä silmiin.

— Ei siitä kannata puhua, sanoi Pentti ottaen lakin päästään.

— Oli se kuitenkin hyvin tehty, sanoi prinsessa, astui alas portaalta ja ojensi sormenpäänsä Pentille.

Pentti punastui ihan otsaa myöten.

— Kaikkein armahin pikku prinsessa, sanoi hän, minä olen Pikku-Pentti tienhaaran luona olevasta pajasta ja olen tullut kaupunkiin sinua katsomaan.

Prinsessa väistyi askeleen taaksepäin, mutta Pentti ei sitä innoissaan huomannut.

— Olen tuonut sinulle jotakin, sanoi hän ja rupesi avaamaan siniruutuista myttyään, mutta huomaan, ettet sitä lainkaan tarvitse.

— Mitähän se on? sanoi prinsessa tullen hiukan lähemmäksi.

— Pieni avain vain, jonka olen takonut, sanoi Pikku-Pentti; kun sinulla on se kädessäsi, avautuvat kaikkien sydänten ovet sepposen selälleen.

— Kiitos, sanoi prinsessa, minäpä koetankin sitä ensinnä sinuun, ja samalla katsoi hän nauraen Penttiä silmiin.

Pikku-Pentti tuli yhtä kalpeaksi kuin äsken oli ollut punainen, mutta ei sanonut sanaakaan, katseli vain, hänkin puolestaan, prinsessaa suoraan silmiin kirkkaalla luottavalla katseellaan. Viimein prinsessa hämmentyi ja katsoi pois.

— Hyvästi ja paljon kiitoksia, sanoi hän. Jää tänne päivälliseksi, niin saat syödä Martinpäivän hanhea ja juoda isän maljan väen kanssa.

— En sanoi Pikku-Pentti ihmetellen, mistä sai rohkeutensa, kun en saa istua sinun vieressäsi, en huoli koko komeudesta! — Samassa kietoi hän kätensä prinsessan ympärille ja suuteli häntä keskelle suuta. Prinsessa huudahti, ja Pentti itse oli yhtä ihmeissään teostaan.

— Herra antakoon minulle anteeksi! sanoi hän katsellen pitkään itkevää prinsessaa, — en tarkoittanut pahaa.

Sitten otti hän siniruutuisen myttynsä ja lähti linnan pihalta raskain sydämin.

— Menenpä saman tien kotiin saakka, ajatteli hän, ja parasta olisi ollut, kun en sieltä olisi lähtenytkään.

Hän kulki kaupungin portin läpi ja edelleen valtamaantietä pitkin, kunnes viimein tuli tienristeykseen, jossa Pentti-kyläsepän mökki oli. Tuvassa istuutui hän nurkkaan ja näytti niin miettiväiseltä, että äiti kävi levottomaksi.

— Eikö sinulle käynyt hyvin kaupungissa, Pentti pieni? sanoi hän silitellen kömpelösti kosteat hiukset pois Pentin otsalta.

— Kyllähän minun hyvin kävi, sanoi Pentti katsoen kiitollisesti äitiin.

— Ehkei prinsessa ollutkaan kaunis, sanoi seppä, joka samassa tuli sisään. Oli kuin olisi isketty tulta, Pentin ympärillä ihan säkenöi, kun hän nousi pystyyn.

— Maailmassa ei ole mitään kauniimpaa, sanoi hän, mutta taidanpa lähteä taas.

— Minne nyt menet? sanoivat seppä ja hänen vaimonsa yht'aikaa.

— Lähden sydänmaahan päin, sanoi Pentti, sillä kohta kuninkaan väki taitaa tulla minua hakemaan.

— Et suinkaan sinä ole mitään rikosta tehnyt? sanoi äiti.

— En ole tehnyt väärin, mutta ehk'en oikeinkaan, sanoi Pikku-Pentti, puristi äidin ja isän kättä sekä pyysi, etteivät he olisi hänestä huolissaan; kyllä hän toimeen tulisi ja menettelisi aina parhaan ymmärryksensä mukaan.

Pentti kyläsepän mökki tuntui tyhjältä kun Pikku-Pentti oli poissa. Seppä oli ottanut itselleen apulaisen pajaan, ja äiti teki töitään kuten ennenkin. Usein, kun ei kukaan nähnyt, pyyhkäisi hän kyyneleen silmän nurkasta.

Aika vain ei pysähdy, ja pian oli vuosi vierähtänyt siitä päivästä, jolloin Pikku-Pentti lähti. Eräänä iltana koputettiin tuvan ovelle, ja kun seppä avasi, seisoi Pikku-Pentti ulkona. Seppä syleili häntä ja taputti selkään. Äiti itki ilosta, ja vähälläpä oli, ettei Pikku-Penttikin itkenyt.

Työtä hän oli tehnyt ja ahertanut tunnollisesti; näkisipä vain isä, miten taitavaksi hän oli tullut ammatissaan; tämä tosin kuulosti kerskailulta, mutta sitä hän ei tarkoittanut. Oli muuten ihmeellistä, miten vaikeata oli unohtaa asioita, joita ei tahtonut muistaa. Ja ikävöinyt hän oli.

— Nyt sinä varmaan jäätkin tänne? sanoi äiti.

Mutta Pikku-Pentti arveli, ettei se käynyt päinsä. Nyt oli hänen lähdettävä länteen päin, ehkä meren tuolle puolen.

— Onko prinsessa jo naimisissa? kysyi hän ikäänkuin ohimennen.

— Eikä ole, sanoi sepänväki, vaikka kyllä kosijoita riittää. Oi voi, miten monet hovivaunut tästä viime vuoden aikana ovat ajaneet ohi! Ja kuitenkin olivat useimmat prinssit tulleet laivoilla meritse.

— Jopa täytyykin taas lähteä, sanoi Pikku-Pentti eikä suostunut jäämään, vaikka toiset miten pyysivät. Ei vain pitänyt hänestä huolehtia, kyllä hän toimeen tuli ja menetteli parhaan ymmärryksensä mukaan.

Kun hän oli lähtenyt, kävi Pentti-kyläsepän mökki entistä hiljaisemmaksi, eivätkä äidin mielestä edes ajatukset osanneet oikein meren taakse.

Päivä kului toisensa jälkeen, kuukausi kuukauden perästä, ja kohta oli vierähtänyt kaksi vuotta siitä, kun Pentti lähti länteenpäin. Eräänä iltana koputettiin tuvan ovelle, ja kun Pentti-kyläseppä avasi, oli Pikku-Pentti ulkopuolella.

— Tässä olen taas, sanoi hän syleillen isää ja äitiä.

— Hän oli purjehtinut yli merien ja matkannut vierailla mailla, ja näkisivätpä vanhemmat, miten hän oli edistynyt ammatissaan! Nyt ei hän enää takonut rautaa ja terästä, vaan nyt oli hänellä alasimellaan hohtavinta hopeaa. Hän takoi juomakannuja, kastemaljoja ja alttariastioita. — Mutta mitä tähän maahan oikein kuuluu, kysyi hän ikäänkuin ohimennen, joko prinsessa on naimisissa?

— Ei ole, sanoi sepänväki, kuningas kyllä toivoi, mutta prinsessa ei tahtonut; ei mikään kosija ollut hänelle kyllin hyvä, eikä voitu käsittää, miksei kukaan häntä miellyttänyt. Kuningas ja kuningatar olivat vanhoja, ja kun he kerran kuolevat, mahtaa prinsessan olla vaikea yksin hallita valtakuntaa.

— Kyllä aika neuvon tuo, sanoi Pentti.

— No, nyt sinä kai jäät kotiin, Penttiseni? sanoi äiti silitellen hämillään Pentin päätä, niinkuin oli tehnyt hänen lapsena ollessaan.

Ei se käynyt laatuun, selitti Pentti, sillä nyt oli lähdettävä itää kohti, ehkäpä aina itämaille saakka. Raskasta oli lähteä taas, mutta tässä eivät puheet auttaneet. Ikävä hänen tietysti tuli, nyt kuten ennenkin. Mutta pois hänen täytyi lähteä, ja silleen asia jäi.

Kun hän taas oli lähtenyt, kävivät päivät Pentti-kyläsepän ja hänen vaimonsa mielestä pitkiksi tienristeyksen pajamökissä. — Hiekka tiimalasissa vain valui valumistaan, ja pian oli kolme vuotta kulunut siitä, kun Pentti lähti itää kohden. Eräänä iltana koputettiin tuvan ovelle, ja kun Pentti-kyläseppä avasi oven, oli Pentti siellä. Se ei ollutkaan enää heidän Pikku-Penttinsä, — hänestä oli tullut pitkä ja niin harteikas, ettei häntä ollut tuntea, mutta hän syleili heitä kumpaakin, ja mieli oli ennallaan.

Äiti pani pannun tulelle, ja Pentti sai kertoa kokemuksiaan. Nyt ei hän enää takonut hopeaa alasimellaan, vaan puhtaasta kullasta hän takoi rannerenkaita ja kaulaketjuja sekä taidokkaasti koristettuja sormuksia, joissa oli kalliita jalokiviä. Mutta mieluummin jäi hän nyt takomaan hevosenkenkiä isänsä pajaan, kuin lähti jälleen vieraille maille. Ei hän kuitenkaan voinut unohtaa sitä, mitä tahtoi.

— Mutta mitä tänne kotimaahan kuuluu, sanoi hän ikäänkuin ohimennen, joko prinsessa on naimisissa?

— Ei eikö Pentti ollut kuullutkaan, sanoivat seppä ja hänen vaimonsa yhtaikaa, — eikö hän tiennyt, että kuningas ja kuningatar olivat kuolleet, ja prinsessa ihan yksin!

Ja kun neuvosto välttämättä tahtoi, että hänen oli valittava itselleen puoliso, jotta valtakunta saisi kuninkaan, oli prinsessa päättänyt ja käskenyt, että kaikkien maan seppien oli huomenna kokoonnuttava pääkaupunkiin. Jos joku heistä osaisi takoa lukon, johon sopisi se avain, jota hän kantoi nauhassa kaulassaan, saamatta ottaa avainta käteensä, lupasi hän valita tämän herrakseen ja puolisokseen, ja hänestä oli tuleva valtakunnan hallitsija.

— Nyt täytyy meidän lähteä sinne, sekä sinun että minun, sanoi Pentti-kyläseppä, sillä prinsessa on määrännyt, ettei kukaan saa jäädä pois.

Seuraavana aamuna olivat kaikki kolme matkalla kaupunkiin, Pentti-kyläseppä, hänen vaimonsa ja Pikku-Pentti. Sepän vaimo ei ollut tahtonut jäädä yksin kotiin sinä päivänä.

— Ole sinä vain levollinen, sanoi Pentti-kyläseppä vaimolleen, en minä osaa takoa niin hienoja lukkoja, kyllä sinun täytyy minut pitää elämäsi loppuun saakka.

Vaimo silitti kaikessa hiljaisuudessa hänen takinhihaansa, sillä hän ei oikein voinut uskoa, että oli olemassa mitään, johon hänen ukkonsa ei pystynyt. Mutta Pikku-Pentti ei koko matkalla sanonut yhtään sanaa.

Kaupungissa oli tietysti suuri hälinä, ihmiset astuivat toistensa kantapäille juostessaan isolle torille, jossa kilpailun piti tapahtua. Ihmisiä oli niin paljon liikkeellä, koska oli Martinpäivä, ja kaikki siis olivat vapaita.

Joukot tekivät kunniaa prinsessan saapuessa koko hoviseurueensa saattamana, ja kunniamarssi raikui hänen astuessaan lavalle, joka oli rakennettu nimenomaan häntä varten. Sen juurella seisoivat sepät pitkissä riveissä, ja prinsessa asettui heidän eteensä, niin että kaikki voivat nähdä avaimen, joka riippui kultanauhassa hänen kaulassaan.

Eräs airut astui esiin ja ilmoitti, että nyt sai kuka tahansa tulla suorittamaan mestarinäytteensä.

Heti olivat muutamat nuoret miehet valmiit koettamaan onneaan, mutta kun he olivat saaneet lukkonsa valmiiksi, huomattiin, että avain ei lainkaan sopinut niihin. Yksi toisensa jälkeen astui nyt esiin, mutta kellään ei ollut parempaa onnea. Katsomassa olevat ihmiset rupesivat jo väsymään ja nurisemaan. Eikö koko valtakunnassa ollut seppää, joka taisi ammattinsa?

Silloin tuuppasi Pentti-kyläsepän vaimo poikaansa selkään.

— Penttiseni, sanoi hän, etkö sinä voisi koettaa?

Pentti oli koko ajan seisonut katsomassa prinsessaa, ja nyt havahtui hän kuin unesta. Tuumimatta sen enempää astui hän pitkin askelin lavan luo.

— Kaikkein armollisin prinsessa, sanoi hän kumartaen kohteliaasti, minä olen Pikku-Pentti tienristeyksen luona olevasta pajasta, ja nyt minäkin kerran tahtoisin koettaa, voisinko saavuttaa onnen.

Prinsessa sekä punastui että vaaleni eikä hän kääntänyt silmiään Pentistä, Silläaikaa kuin tämä työskenteli. Ei kestänytkään kauan, ennenkuin lukko oli valmis. Ja kas ihmettä! Kun ylihovimestari asetti avaimen lukkoon, ponnahti vieteri heti auki.

Ihmiset hurrasivat, rummut pärisivät, ja koko kansa huusi: Eläköön prinsessa! ja eläköön kuningas!

Mutta Pentti seisoi prinsessan vieressä ja katseli häntä silmiin.

— En voinut koskaan unohtaa sinua, sanoi prinsessa.

— En minäkään koskaan sinua, sanoi Pentti, vaikka olisin kunne kulkenut.

— Ja nyt sinä olet minun, sanoi hän, kumartui ja suuteli prinsessaa keskelle suuta.

— Eläköön kuningas! Eläköön kuningatar! huusi kansa.

— Nyt saan istua sinun vieressäsi syömässä Martinpäivän hanhea! sanoi Pentti taas ja pani prinsessan käden kainaloonsa ihmisten riemuitessa ja huutaessa torilla ja läheisillä kaduilla:

— Eläköön kuningas ja kuningatar!

HYR-RYR JA PUNAINEN KERÄ.

Olipa kerran tonttupari, mies ja vaimo, nimeltään Hyrre ja Hyrrä.
Heillä oli myöskin lapsi, pienoinen poikalapsi, ja hänen nimensä oli
Hyr-ryr.

Ei pidä luulla, että Hyrre ja Hyrrä olivat tavallisia kotitonttuja, kaukana siitä. Heidän toimintansa ei rajoittunut yhteen ainoaan taloon, niinkuin kotitonttujen. Päinvastoin. He olivat milloin siellä milloin täällä, kaikkialla, missä heitä tarvittiin, ja tietäkää, että sellaisia paikkoja ei ollutkaan harvassa.

Jos valjaat katkesivat alamäessä, oli Hyrre yks' kaks' panemassa kiven pyörän eteen, niin että kärryt pysähtyivät, ja hevonen ei pillastunut. Jos rupesi satamaan juuri kun iso pyykki oli pantu kuivumaan, niin olipa Hyrrä heti saapuvilla auttamassa vaatteita sisälle. Kukaan ei nähnyt häntä, eikä voitu ymmärtää, miksi työ kävi kuin leikin teko, ja mielipaha, joka oli uhannut ukkospilven tavoin, haihtui kuin utuhattara näköpiiristä.

Mihin Hyrre ja Hyrrä tulivatkin, aina oli heillä työtä yllin kyllin, niin etteivät päivät tahtoneet riittää, ja he usein saivat ottaa yöt avuksi.

Mutta tästä johtui, että Hyr-ryr oli paljon yksin. Se kävi hyvin laatuun niin kauan kuin hän oli pieni. Perhe asui yksinäisessä seudussa, jossa talojen välillä oli pitkät matkat. Eräänä talvena nukkuivat he jonkun aikaa erään navetan ylisillä; Hyr-ryr oli silloin kuuden vuoden vanha. Lämmin höyry kohosi katon läpi, ja alhaalta kuului lehmien unista liikehtimistä. Välistä sattui kellokas kääntämään päätään, ja läppä kellossa kilahti.

— Nyt on varmaan aamu, sanoi Hyr-ryr hieroen silmiään.

— Ei ole, sanoi Hyrrä, nuku sinä vain vielä vähäisen.

Mutta kun hän taas heräsi, tunki kalpea talvinen aamunsarastus sisään ikkuna-aukoista, ja hän oli yksin navetanylisillä. Vieressä oli tuopillinen maitoa. Leivänpuolisko oli hänellä taskussaan. Tämän tuli riittää iltaan asti, jolloin Hyrrä palasi kotiin tuoden jotain hyvää tullessaan käärittynä esiliinaansa. Hyr-ryrrän mielestä oli illallinen hauskin hetki päivästä. Silloin hän sai syödä itsensä kylläiseksi ja kuulla päivän tapahtumia. Mutta iltaan kesti kauan, eikä päivästä koskaan tahtonut tulla loppua. Hyr-ryr loikoi vatsallaan ja tirkisteli alas navettaan. Hän näki karjakkojen tulevan ja menevän ja kantavan suuria saavillisia lypsylämmintä maitoa. Hyr-ryrrän mielestä oli maito tuopissa hapanta, leivänkannikka kova, ja kävi yksitoikkoiseksi lojua vatsallaan katselemassa alas. Mutta vielä ikävämpää oli istua yksinään jossakin puolipimeässä nurkassa. Alas hän ei saanut mennä, sen oli Hyrre-isä kieltänyt, eikä isän kanssa käynyt leikkiminen. Hyr-ryr potki jaloillaan, niin että oljet ritisivät ja ratisivat.

— Tänä vuonna täällä on hirveän paljon rottia, sanoi eräs karjakoista ja katseli ylisille.

— Isännän pitäisi hankkia rottakoira, sanoi toinen.

— Tai virittää loukku, sanoi kolmas.

— Tai panna myrkkyä, sanoi se, joka istui juuri tirkistysraon alapuolella.

Hyr-ryr kävi äkkiä ihan hiljaiseksi. Rottakoira, sanoivat he, ja loukkuja ja myrkkyä! Ei kotona navetanylisillä tosiaan ollut hauska olla yksinään. Sinä iltana oli vallalla surullinen mieliala Hyrren ja Hyrrän kotiin tullessa. Hyr-ryr itki ja valitti.

— Minä en ymmärrä, mikä poikaa vaivaa, sanoi Hyrrä, hänellä ei ole lainkaan kärsivällisyyttä. Hyrrekin pudisti päätään ja oli huolestunut.

— Pojan täytyy saada jotakin tehtävää, sanoi hän, meidän täytyy keksiä hänelle jotain työtä. Pian hän on täysi mies.

— Niin, niin, sanoi Hyrrä, ainahan työtä riittää. Sitähän on maailmassa enemmän kuin tarpeeksi. Nyt nukutaan asian päälle, ja huomenna on uusi päivä.

Mutta sinä iltana istuivat Hyrre ja Hyrrä kauan ylhäällä keskustelemassa. Tietysti täytyi jokaisen valita oma elämänuransa, mutta Hyr-ryr oli vielä kovin nuori ja hänellä oli paljon opittavaa, ennenkuin hän voi lähteä maailmalle. Eikähän voitu kieltää, että vuodet tuovat kokemusta tullessaan, ja ettei vanhusten neuvoja pidä hyljeksiä. Siksi istuivat Hyrre ja Hyrrä sinä iltana niin kauan ylhäällä neuvottelemassa siitä, miten menettäisivät Hyr-ryrrän suhteen, jotta hänelle kävisi hyvin maailmassa, ja jotta hän voisi parhaiten olla hyödyksi. Sillä siitä olivat molemmat selvillä, että jokaisen elämällä täytyi olla tarkoituksensa, ja että kaikkein vähäpätöisinkin olento aina voi tehdä jotakin hyvää.

Kun he mietteissään olivat päässeet näin pitkälle, ryömivät he heiniin ja nukahtivat. Mutta alhaalta navetasta nousi lämmin höyry, ja kuului lehmien liikahtelu hiljaisessa yössä.

Seuraavana päivänä oli Hyr-ryr aikaisin jalkeilla. Tällä kertaa eivät Hyrre ja Hyrrä vielä olleet ennättäneet lähteä, kun Hyr-ryr äkkiä tärkeän näköisenä seisoi heidän edessään.

— Hyvää huomenta, sanoi hän ojentaen itseään, tässä on mies, joka haluaa jotain tehtävää, sillä nyt alkaa uusi päivä.

— Kuulkaapas tuota, sanoi Hyrre, luulenpa, että pojassa on sisua, ja hän loi poikaa rohkaisevasti olalle. Mutta Hyrrä katsoi moittivasti mieheensä, hänen mielestään kiitos oli ennenaikaista. Sitten hän meni erääseen ylisten nurkkaan ja palasi vetäen perässään suurta säkkiä.

— Mitä tuossa säkissä on? kysyi Hyr-ryr.

— Odota, niin näet, sanoi Hyrrä. Mutta kun säkki avattiin, oli se vain täynnä punaisia langanpätkiä. Hyr-ryr nolostui.

— Mutta äiti, sanoi hän, mitä minä noille teen?

— Sinun tulee solmia langanpätkät yhteen ja keriä ne sitten kerälle, mutta isä osaa varmaan selittää tämän asian paremmin kuin minä.

Hyrre-isä antoi sormiensa solua partansa läpi, ja hänellä olikin hyvin pitkä parta, mietti hetken aikaa ja sanoi:

— Se, minkä nyt tulen sanomaan sinulle, on hyvin tärkeätä, kuuntele sentähden tarkasti äläkä koskaan unohda sanojani. Katsos, Hyr-ryr, maailmassa on paljon asioita, joita ihmisten tekee mieli: kunniaa ja kiitosta, rakkautta ja onnea ja valtaa, ja sitten rikkautta, varsinkin rikkautta. Kunhan he saavat sitä, niin he luulevat saavansa kaiken muunkin, mutta sanonpa sinulle, että yhden asian he unohtavat, nimittäin kärsivällisyyden. He ajattelevat, ettei se tuota mitään iloa, ja siksi sitä niin usein puuttuu joka alalla. Kaikki nuo punaiset langanpätkät ovat vain katkennutta kärsivällisyyttä, ja äiti ja minä olemme poimineet ne elämän poluilta. Mutta sille, joka sitoo yhteen, kun kärsivällisyys katkeaa, joka alkaa uudelleen ja käy jälleen työhön käsiksi, sille käy viimein hyvin, sillä, sanon sinulle, kärsivällisyys on se punainen lanka, joka johtaa sekä rikkauteen että siihen, mikä on rikkautta parempi!

Harvoin puhui Hyrre näin paljon yhdellä kertaa. Hyr-ryr katseli säkkiä, eikä tiennyt, uskaltaisiko ottaa langanpätkän käteensä. Silloin ratkaisi Hyrrä asian:

— Mitä miettimistä siinä enää on, sanoi hän ja veti jakkaran säkin luo. Istu tähän, Hyr-ryr, ja aloita, mutta tiedäkin, että jos kärsivällisyytesi loppuu, niin aukeavat solmut itsestään ja jäljelle jää vain sadasosa koko siitä työstä, minkä olet tehnyt, sillä sen, joka kerran aikoo auttaa toisia, tulee vaatia eniten itseltään.

Kun vanhemmat olivat lähteneet, istui Hyr-ryr jakkaralle ja solmi yhteen langanpätkiä. Se ei hänen mielestään ollut lainkaan ikävää työtä. Kun hän oli solminut muutamia, kääri hän ne kokoontaittamansa paperipalan ympärille. Tämä oli paljon mukavampaa, kuin maata vatsallaan katselemassa alas navettaan. Nyt teki hän hyötyä maailmassa, se oli ihan varma. Tästä pienestä alusta tulisi kerran, ehkä viikon tai parin kuluttua suuri, suuri kerä. Kun se valmistui, aikoi hän heittää sen jostakin navetanylisten luukusta alas, ja se oli pyörivä alas mäkeä, yli tien laakson läpi, pyörivä ja pyörivä. Se sai neuvoa ihmisille maan päällä kärsivällisyyden tien, joka johtaa kunniaan ja kiitokseen, rakkauteen ja onneen, valtaan ja rikkauteen, sekä siihen, mikä on näitä parempi!

Kaikkea tätä mietti Hyr-ryr istuessaan jakkaralla solmiamassa yhteen langanpätkiä. Silloin kuuli hän kellokkaan kääntävän päätään, ja hänen täytyi katsoa, mitä oli tekeillä. Kun hän taas istuutui työnsä ääreen, ei se tuntunut ihan yhtä hauskalta kuin ennen. Yhtäkkiä tuli hiiri esille kolostaan ja asettui Hyr-ryrrän eteen. Ensin hän tuskin huomasi sitä, mutta silloin se tuli lähemmäksi. Ja yhtäkkiä muisti Hyr-ryr, että hiiri tavallisesti sai ne muruset, jotka putosivat lattialle, kun hän taittoi leipäänsä. Nyt oli häneltä unohtunut sekä ruoka että juoma. Hän korjasi laiminlyöntinsä, ja hiiri sai osansa. Mutta kun hän taas rupesi soimiakaan langanpätkiä, oli se entistä vaivalloisempaa. Hän ryhtyi työhön, vaikkakin se nyt kävi hitaasti. Silloin lensi ampiainen sisälle lähimmästä ullakon lävestä suoraan kattoon, jossa sillä oli pesänsä kattohirren reunassa. Hyr-ryr ei ollut ennen nähnyt tätä, ja hän kiipesi tynnyrin päälle päästäkseen lähemmäksi. Kaikki nämä hommat kestivät hyvän aikaa. Kun hän taas istuutui työnsä ääreen, huomasi hän, ettei vielä ollut päässyt pitkälle, mutta ei aikakaan vielä ollut pitkälle kulunut. Sormet vain eivät enää tahtoneet totella Hyr-ryrrää.

— Tämä on ikävää työtä, ajatteli hän, eikä aikaakaan, niin oli hän heittänyt kerän lattialle ja paneutunut vatsalleen katsellakseen alas navettaan. Sinä päivänä ei työn teosta enää tullut mitään.

Kun Hyrre ja Hyrrä tulivat kotiin, tahtoivat he heti nähdä, mitä heidän poikansa oli saanut aikaan. Mutta kun hänen piti ottaa kerä esille, huomasi hän, että solmut olivat auenneet ja hänellä oli näytettävänään vain pieni, vaivainen kerän alku. Paperipalanen pilkisti esille joka puolelta, ja Hyr-ryr oli hyvin häpeissään.

— Alku aina hankala, sanoi Hyrre, mutta Hyr-ryr ryömi heiniin itsekseen päättäen seuraavana päivänä päästä pitemmälle.

Mutta eipä silloinkaan käynyt paljoa paremmin. Mistä lie johtunut, että navetanylisillä nyt oli niin paljon enemmän mielenkiintoisia asioita kuin ennen. Ja niin kävi joka päivä. Tosin kasvoi hänen kärsivällisyytensä jonkun verran, mutta ei kulunut päivääkään niin ettei se kerran olisi katkennut, ja silloin hän heitti kaiken luotaan, ennenkuin oli ennättänyt suorittaa Hyrrä-äidin antaman työmäärän. Heti aukesivat solmut, ja hänen suorittamastaan työstä jäi vain sadasosa jäljelle.

Työ joutui hiljalleen, mutta aika kului. Hyr-ryr kasvoi, tullen yhä pitemmäksi ja paksummaksi, mutta kerä ei ollut läheskään valmis.

Kesäisin he asuivat ladoissa tai jossain koivulehdossa, talvisin vinteillä ja ylisillä, ja aina oli säkki mukana.

Mutta eräänä päivänä tapahtui, että Hyr-ryr istui jalat ristissä ladon ovella, kun vanhukset tulivat kotiin.

— Katsokaapas tätä! sanoi hän, ja näytti voitonriemuisena suurta punaista palloa. Kerä oli valmis! Isä ja äiti taputtivat sekä Hyr-ryrrää että toisiaan, niin iloisiksi he tulivat. Ja Hyr-ryr antoi kerän kieriä laakson läpi juuri niinkuin hän monta vuotta sitten oli ajatellut. Kaikki kolme istuivat ladon ovella katselemassa, miten punainen lanka loisti kuun valossa.

— Kärsivällisyyttä ja onnea ihmisille, sanoi Hyrryr seuraten lankaa katseellaan.

— Nyt olet tehnyt suuren työn, sanoi Hyrre, sillä olet voittanut itsesi. Nyt olet valmis lähtemään maailmalle muita auttamaan, poikaseni. Ja sen sanon sinulle, Hyr-ryr, että kaikki eivät lopulta suoriudu tehtävästä yhtä hyvin kuin sinä. Voit vielä elämäsi aikana joutua sitomaan yhteen monta langanpätkää.

Hyr-ryr katseli kerää, joka jo oli kaukana laaksossa, ja hänestä tuntui siltä, kuin olisi hän oppinut vaikean läksyn, ja osannut sen nyt.

Siitä päivästä lähtien kiertelee Hyr-ryr maailmaa aivan niinkuin Hyrre ja Hyrrä. Ja niinkuin hekin, on hän aina saapuvilla juuri siellä, missä häntä eniten tarvitaan.

Jos joskus tunnet kärsivällisyytesi loppuvan, mutta puret hammasta ja alat uudelleen, niin varmasti on silloin Hyr-ryr ollut läsnä ja solminut yhteen punaisen langan.

MITEN PEKKA PELASTI PRINSESSAN.

Ihmiset kertoivat, että öisin näkyi valkeata Isonvuoren itäisen harjanteen rotkosta. Olipa sellaisiakin, jotka väittivät rotkon olevan niin äärettömän syvän, että se ulottui aina maan keskipisteeseen saakka, ja että sieltä öisin loisti ikuinen tuli. Mutta ne, jotka tiesivät asian paremmin, sanoivat peikkojen asustavan vuoren sisällä. Ja niin olikin.

Pekka oli kauan mielessään hautonut ajatusta lähteä ottamaan asiasta selvää. Ainakin sata kertaa, ehkäpä useammastikin oli Pekka päivisin kiivennyt jyrkkää vuoren harjannetta, aivan rotkolle saakka. Niin useasti oli hän kivunnut vuorenlohkareiden välitse, että osasi tien ulkoa. Tuon kiven luona oli käännyttävä vasemmalle, tuossa oikealle. Ja juuri siinä kohdassa, jossa käyrä mäntypahanen näytti kasvavan suoraan ulos kalliosta ja ojentavan ohuen vartensa kauas jyrkänteen yli, siinä oli kavuttava pitkin runkoa ja saatava jalansija toisella puolella. Sillä jos kävisi niin hullusti, että sattuisi luiskahtamaan syrjään, ei olisi suurta toivoa päästä leikistä ehjin nahoin. Nämä seikat oli hyvä tietää. Hyvä senkin vuoksi, että kenties tuli pakko yön pimeydessä paeta samaa tietä kuin oli tullut. Nimittäin jos ei voinut pitää puoliaan peikkoja vastaan, vaan oli parempi lähteä pakosalle.

Tätä oli Pekka kauan miettinyt ja punninnut mielessään. Mutta oli kuitenkin toista tehdä suunnitelmia päivällä kuin toteuttaa niitä pimeänä yönä. Tosin hän oli parina iltana lähtenyt sinne, ja kyllä valkea oli loistanut rotkosta, sitä ei voinut kieltää, mutta hän ei kuitenkaan ollut tullut laskeutuneeksi alas. Ja epävarmaa on, miten asian olisi käynyt, ellei mustankirjava pukki eräänä iltana olisi hävinnyt. Aikaisin seuraavana aamuna olivat äiti ja siskot lähteneet etsimään pukkia, mutta sitä ei löytynyt. Silloin oli Pekka päättänyt, että tuli mitä tuli, hän menisi sinä iltana rotkoon, sillä kyllä peikot olivat Mustan ottaneet, siitä ei ollut epäilystä. Ja että peikot asustivat vuoressa, se taas oli ihan varma.

Tosin olivat monet muutkin koettaneet laskeutua rotkoon, päästäkseen sitä tietä vuoreen. Se tapahtui siihen aikaan, jolloin kaikki toivoivat löytävänsä kadonneen prinsessan. Kuningashan oli antanut kuuluttaa, että hän antaisi tyttärensä ja puolen kuningaskuntaa sille, joka löytäisi prinsessan ja toisi hänet takaisin isän kotiin. Prinssejä ja korkea-arvoisia ylimyksiä oli tullut pitkien matkojen takaa tarjoamaan kuninkaalle palvelustaan. Ja kotimaassa oli tuskin ainoatakaan nuorukaista, joka ei ollut koettanut onneaan. Kaikkialta oli etsitty, ja yhtä turhaan. Pahimmin oli sillä kertaa käynyt niille, jotka olivat uskaltaneet mennä alas rotkoon. Heidän kohtaloaan ei hän ollenkaan tahtonut ajatella, nyt kun itse oli päättänyt laskeutua alas, maksoi mitä maksoi. Täytyi vain olla rauhallinen, eikä milloinkaan saanut kadottaa rohkeutta.

Huomenna oli muuten juuri vuosi kulunut prinsessan katoamisesta. Nyt oli suruvuosi lopussa, ja ilon päivät alkaisivat taas. Mutta kuningas ja kuningatar eivät tunteneet surussaan mitään eroa. He olivat yhä yhtä surullisia, eikä mikään maailmassa voinut heitä lohduttaa.

Kaikesta tästä oli Pekka kuullut kerrottavan, ja hän ajatteli sitä nyt, kun hän hämärissä kiipesi ylös Isonvuoren rinnettä. — Äidin pyykkinuora, jonka hän kaikessa hiljaisuudessa oli lainannut, riippui vyyhdettynä selässä, ja rautakankea, jolla isä väänsi kiviä, kantoi hän toisella olkapäällään. Oli hankala päästä eteenpäin, etupäässä rautakangen takia. Se painoi niin hirveästi, että Pekka sai monta kertaa vaihtaa olkapäätä. Mutta kun hän tuli tien jyrkimpään kohtaan, oli se hänelle hyväksi avuksi. Se oli vahva tuki, johon voi nojata, ja matka sujui helpommin. Yks'kaks' oli hän saapunut rotkolle.

Oli pimeä ilta. Kun hän kumartui rotkon yli, näki hän valkean loistavan kuilusta. Pekka tunsi sydämensä takovan liivejä vasten. Hän veti syvään henkeä ja seisoi aivan liikkumatta.

Silloin tuntui siltä, kuin olisi joku nykäissyt häntä takinhihasta. Pekka puri hampaat yhteen ja käänsi rautakangen niin, että se ulottui rotkon poikki, sitoi nuoran kankeen ja laskeutui rotkoon hiljaa kuin varjo.

— Parempi on heti lähteä matkaan kuin seistä tuolla ylhäällä keskellä noituutta ja kummittelua, ajatteli hän liukuessaan nopeasti ja äänettömästi nuoraa pitkin alas. Tuolla alhaalla näyttää ainakin olevan valoa, joten saa tietää, kuka tulee korvaan kuiskimaan!

Kuta alemmaksi hän tuli, sitä valoisammaksi kävi. Nyt loppui rotko, ja hän oli tullut luolaan vuoren sisään ja riippui nuorassa, aivan kuin hämähäkki langassaan.

Samassapa hän huomasikin pukkinsa, joka oli juuri hänen allaan, täydessä taistelussa kahden peikon kanssa, ja nepä vasta rumia olivat. Pekka liukui yhtenä hujauksena alas, ja istui äkkiä hajareisin mustankirjavan pukin selässä.

— Mitä te ajattelette, ärjäisi hän peikoille. Miks'ette anna Mustan olla rauhassa?

Peikot hämmästyivät niin, että päästivät irti nuoran, jonka olivat kietoneet pukin sarviin. Silmänräpäyksessä oli Musta sysännyt heidät oikealle ja vasemmalle, niin että vain läjähtivät vuorenseiniin. Samassa hetkessä työntyi vuoren halkeamasta esille vanhempi peikko, puettuna turkkiin ja nahkatakkiin kesän helteestä huolimatta.

— Onko pukinpaisti valmista? huusi peikko kaukaa kahdelle rumilukselle, jotka ryömivät permannolla koettaen päästä jaloilleen.

Kun eivät nämä vastanneet mitään, katseli hän ympärilleen ja huomasi
Pekan istumassa mustankirjavan pukin selässä.

— Mitä näenkään? sanoi peikko, ihmislapsi! Nyt keitosta tuleekin hyvä. Pukki on vanha ja suoninen, mutta poika näyttää mainiolta. Tämähän parantaa asian. Pataan molemmat!

— Seis, sanoi Pekka, mitä rohkenetkaan? Kummanko pukki on, sinun vai minun?

Silloin tuli peikolle niin hauska, että se sai pidellä vatsaansa, jottei katkeaisi nauruun.

— Sinäpä et pelkää, sanoi peikko.

— En ainakaan sinua, sanoi Pekka. Samassa Musta otti vauhtia ja töytäsi päin suur-peikkoa, joka sai sellaisen iskun mahaansa, että putosi istumaan. Musta seisoi sarvet ojossa valmiina uuteen hyökkäykseen, eikä peikkojen ollut hyvä kömpiä ylös.

— Varro vain, sanoi suur-peikko, tämän saat vielä maksaa.

— En minä voi vastata siitä, mitä Musta tekee, sanoi Pekka, se on vähän itsepäinen. Mutta viisas se myöskin on, siitä saat olla varma.

— Etkö voi pitää sitä sarvista, niin ettei se puske? sanoi suur-peikko.

— Koeta itse, niin saat nähdä, sanoi Pekka.

Suur-peikko, joka oli päässyt ylös, koetti, mutta kävi niinkuin edelliselläkin kerralla. Nyt hän jäi istumaan, eikä kumpikaan toisista peikoista voinut häntä auttaa, sillä ne olivat vielä huonommassa kunnossa kuin hän.

— Kuulehan pojannaskali, sanoi suur-peikko, on parasta lopettaa tämä pila, sillä meillä on kiire, ettäs tiedät.

— Mitä on tekeillä? kysyi Pekka.

— Niin, näes, sanoi suur-peikko, tänään onkin semmoinen päivä, että meillä on häät talossa. Ja nyt kertoi peikko, että peikkokuninkaan poika yöllä oli menevä naimisiin kristityn prinsessan kanssa. Sillä niin oli päätetty ja määrätty, että kun hänet vuoden ajan oli pidetty piilossa vuoren sisällä, pidettäisiin häät. Tänä iltaan oli vuosi kulunut, ja nyt piti peikkokuningas tanssiaiset ja suuret pidot, ja tanssi oli paraillaan käynnissä seitsenpeninkulmaisessa metsässä. Siellä pyörivät peikot, menninkäiset ja metsänneidot tanssissa, ja lyhtyukot olivat vahteina.

— Entäs prinsessa? kysyi Pekka.

— Hän tanssii peikkokuninkaan pojan kanssa, sanoi suur-peikko.

Peikko näytti Pekan mielestä tyhmältä ja hän ajatteli, että nyt täytyi osoittautua viisaammaksi.

— Kuule, sanoi hän, te kai sitten olette keittiöpeikkoja, koska on puhe sopasta ja paistista?

Suur-peikko nyökkäsi. Pienet keittiöpeikot, jotka viimeinkin olivat kömpineet ylös, vilkuilivat levottomina Mustaan, joka seisoi sarvet ojossa.

— Niin, sanoi Pekka, ehkä on parasta kiiruhtaa, koska pidot ovat täydessä käynnissä. Alammeko sopasta vai paistista? Toisin sanoen, kumpi ensin pannaan pataan, Mustako vai minä?

— Ehkä autat meitä ensin pukin valmistamisessa, niin tulee sitten sinun vuorosi, tuumi suur-peikko.

— Se oli minunkin aikomukseni, sanoi Pekka, mutta tulin ajatelleeksi erästä asiaa. Ette te voi tarjota prinsessalle kristityn verta ettekä myöskään vanhaa pukkia!

— Hämähäkeistä ja sammakoista hän ei ainakaan huoli, sanoi suur-peikko.

— Ei, kuka sitä uskoisikaan, hän kun on tottunut joka päivä saamaan paistettuja kananpoikia. Ja sehän on halvinta, mitä prinsessalle voi tarjota hääpäivänä.

— Mistä sellaista saamme? sanoi suur-peikko.

Sitä asiaa ei kannattanut surra, tuumi Pekka, sillä heillä oli kotona nuori kukko, joka maistuisi vallan erinomaiselta. Jos hänen vain sallittiin ratsastaa Mustalla pois, ei kestäisi kauan, ennenkuin kananpoika olisi padassa.

Se ei olisi hullumpaa, mietti suur-peikko, mutta varmuuden vuoksi täytyisi hänen itsensä lähteä mukaan katsomaan, että kaikki kävi kunnolleen.

Sitä ei Pekka lainkaan vastustanut. Hän ehdotti, että sidottaisiin nuora Mustan ympärille, sitten kiipeisivät hän ja peikot ylös ja hinaisivat yhteisin voimin pukin perässä.

Ja niin kävi, että Musta hetkistä myöhemmin lähti metsän läpi kotiinpäin Pekka ja suur-peikko selässään. Pukki oli villinä ilosta, kun se jälleen oli ylhäällä vihreällä maanpinnalla, ja kipinät vain sinkoilivat sorkista, kun ne iskivät kiviin tiellä.

— Ei voi moittia vauhtia, sanoi suur-peikko.

— Eipä niinkään, sanoi Pekka, ei siinä mitään vikaa ole. Nyt olemme kohta perillä.

Ei kestänytkään kauan, ennenkuin Musta kääntyi tallin mäelle. Seinässä oli suurella luukulla varustettu läpi.

— On parasta, ettemme herätä kaikkia kanoja, sillä siitä nousisi niin kauhea kaakatus, sanoi Pekka ja työnsi luukun auki, pistä pääsi sisään ja sano, minkä minä otan.

Suur-peikko teki niin, mutta silloin Pekka työnsi luukun kiinni, ja nyt oli peikko pinteessä eikä päässyt ulos eikä sisälle.

— Päästä irti, päästä irti, huusi peikko.

— Odota kunnes aurinko nousee, sanoi Pekka, minun täytyy nyt ratsastaa häätaloon. Samassa hän pisti kukon koriin, heittäytyi pukin selkään ja lähti matkaan.

Peikko huusi ja metelöi, mutta miten hän väänteli ja kääntelikin itseään, niin kiinni hän pysyi, eikä päässyt pois.

Mutta Musta ja Pekka painelivat taas vuorta ylös, niin että kipinät sinkoilivat pukin sorkista, ja pikku kivet vierivät jyrkännettä alas kolisten yön hiljaisuudessa. Kun Pekka tuli rotkolle, seisoivat molemmat pikku peikot siellä pitämässä vahtia, kuten käsketty oli.

— Suur-peikko lähetti minut edeltä kysymään, tahtooko prinsessa saada kukon padassa paistettuna vai riisin kera keitettynä, mutta ratsastin harhaan, enkä nyt lainkaan tiedä, miten pääsisin seitsenpeninkulmaisen metsän kaukaisimmalle aukealle.

— Ratsasta näin ja noin, sanoivat peikot. Kun tulet sinne, käänny vasemmalle ja sitten oikealle; kun olet päässyt ison suon ohi, kulkee tie suoraan eteenpäin:

Pekka ratsasti peikkojen ohjeiden mukaan. Milloin kääntyi hän vasemmalle, milloin oikealle, ja kun hän oli päässyt ison suon ohi, ratsasti hän suoraan eteenpäin. Pian oli aukea ihan hänen edessään, ja hän näki peikkojen, metsänneitojen ja menninkäisten tanssivan kuun valossa. Peikkokuningas istui lahon kannon päässä. Hänen oikealla puolellaan istui prinsessa ja peikkoprinssi seisoi tämän vieressä.

Pekka pysähtyi ihan heidän eteensä ja nosti lakkia. Peikkokuningas rypisti kulmiaan.

— Mikä nulikka sinä olet? sanoi hän vihaisesti.

— Minä olen vain hääpaisti, sanoi hän, ja tässä on soppaliha, jatkoi hän taputtaen Mustaa, ja tässä korissa on nuori kukko, joka valmistetaan prinsessalle. Mutta keittiöpeikko pyytää kysyä, onko se paistettava padassa vaiko keitettävä riisien kera?

Peikkokuningas oli epätietoinen: — Sitä minä en ymmärrä, sanoi hän nyt sangen armollisesti, kysy prinsessalta.

Pekka kumartui prinsessan puoleen, joka istui kalpeana ja vavisten.

— Tottele minua, sanoi hän hiljaa, koeta voittaa aikaa, mutta kun minä sanon: hei! käy silloin minua kaulasta kiinni. Ääneen sanoi hän: Mitä teidän kuninkaallinen korkeutenne määrää?

— Paistettava padassa, sanoi prinsessa, ei, odota, mieluummin keitettävä riisin kera! Voi ei, en voi valita niin nopeasti, minun täytyy ajatella asiaa.

— Ajattele, rakkaani, sanoi peikkoprinssi.

Pekka katsoi häneen pitkään.

— Kumpikohan meistä osaa paremmin kävellä käsillään, teidän korkeasukuisuutenne vai minä, sanoi hän.

— Se nähdään heti, sanoi prinssi. Ja samassa hän rupesi kävelemään käsillään ympäri aukeata, pistäen välistä päänsä esille käsivarren alta ja kävellen yhdellä kädellä. Peikot riemuitsivat ja huusivat, ja nyt oli Pekan vuoro. Olihan hänkin taitava, mutta ei häntä voinut verratakaan prinssiin. Hän sai osakseen ulinaa ja pilkkaa, ja peikkoprinssi pyllisti rintaansa katsellen armollisesti häneen.

— Mutta kumpikohan osaa heittää paremmin kuperkeikkaa, sanoi Pekka.

Peikkoprinssi lähti samassa hetkessä liikkeelle. Ei ikinä oltu nähty sellaisia kuperkeikkoja. Tosin oli Pekkakin taitava, mutta ei häntä voinut verratakaan prinssiin. Peikot riemuitsivat ja kirkuivat. Peikkoprinssi pullisti poskiansa tyytyväisyydestä.

— Mutta saapa nähdä, kumpi meistä paremmin osaa ratsastaa Mustalla!

Peikkoprinssi hypähti silmänräpäyksessä pukin selkään, ja Musta heitti hänet samassa menemään sarviensa yli. Mutta silloin oli Pekkakin paikalla ja hyppäsi selkään.

— Hei! sanoi hän, ja prinsessa kietoi kätensä hänen kaulaansa; Musta ihan lensi tiheikköjen ja pensaiden läpi.

Silloinpa vasta syntyi viuhuna, kuhina ja suhina.

— Nyt ovat peikot kintereillämme, sanoi prinsessa ja piiloitti kasvonsa
Pekan takinkaulukseen.

— Älä pelkää, sanoi hän, ja samassa kiekui kukko korissa. Oli aamu, ja aurinko nousi.

Nyt tuli kaikille peikoille kiire pelastautua niin hyvin kuin taisivat, sillä ei koko maailmassa ole ainoatakaan peikkoa, joka sietäisi Luojan kirkasta päivänpaistetta. Mutta keittiöpeikko, joka oli kiinni tallinseinän luukussa, johon aurinko paahtoi ja loisti, veti syvän henkäyksen ja haihtui tyhjiin. Kun Pekka tuli perille prinsessan kanssa, riippui luukussa vain vanha turkki.

Pekka ratsasti prinsessan kera suoraan kuninkaan linnaan. Siellä nousi sellainen riemu, että se kohosi kattoon saakka. Kuningas kutsutti heti koolle hallituksen ja koko hovin, ja Pekka lyötiin ritariksi. Hän sai miekan, jonka terä oli karaistua terästä, ja jossa seisoi kultaisin kirjaimin:

»Kun miekkas vedät taistohon, sä ole uljas peloton!»

— Kirjoitus on hyvä, ja kirkas on kalpa, jonka saat, sanoi kuningas ojentaessaan miekan Pekalle. Ole uljas ja peloton, kuten tähänkin saakka, kun taistelet noituutta ja pimeyden pahoja voimia vastaan, mutta pistä miekkasi tuppeen, kun taistellaan omista eduista ja vallasta.

Kuningas piti sanansa ja antoi Pekalle puolet kuningaskunnastaan sekä pikku prinsessan käden. Ja prinsessa antoi hänelle sydämensä. Viikon kuluttua oli häät. Päivälliseksi tarjottiin paistettuja kananpoikia ja torttua, ja kaikki lapset koko valtakunnassa saivat lättyjä vadelmahillon kera.

SUUNNATON AARRE.

Sattuipa kerran maassa, joka on kaukana täältä, auringon vasemmalla ja kuun oikealla puolella, että kuningas näki merkillisen unen. Heti kutsutti hän luokseen oppineet läheltä ja kaukaa, jotta he selittäisivät unen hänelle. Ja kuninkaan unen selitettiin merkitsevän sitä, että jossakin paikassa valtakunnassa oli kätkettynä suunnaton aarre.

Kun uni tuli tunnetuksi, syntyi koko valtakunnassa suuri hämminki. Aarrehan voi olla missä tahansa. Yhtä hyvin jokaisen omassa puutarhapahasessa kuin naapurin. Kukapa sen oikein tiesi, miltä maa ennen vanhaan oli näyttänyt. Eivätkö suur-aateli ja pikkuruhtinaat olleet eläneet loistossa ja komeudessa linnoissaan ja sillävälin taistelleet keskenään. Laki, oikeus ja järjestys eivät siihen aikaan olleet suuriarvoisia. Eihän voinut tietää, kuka oli omistanut aarteen, kun se oli kaivettu maahan tai laskettu meren syvyyteen. Siksi voi aarretta yhtä hyvällä syyllä hakea kaikkialta.

Jokainen, joka omisti pienenkään maatilkun, kaivoi maata aamusta iltaan. Ne, jotka asuivat vuorilla, väänsivät suuria kivilohkareita paikoiltaan ja etsivät rotkoista ja kuiluista. Toiset samoilivat linnojen raunioitten sorakasojen ympärillä, ja toivoivat villiintyneitten ruusupehkojen takaa ehkä löytävänsä jonkun vanhan käytävän tai salakomeron suun. Kaikki, jotka asuivat suurten vesien rantamilla, kutoivat tiheäsilmäisiä verkkoja ja vetivät niitä yli pohjahiekan hienojen uurteiden.

Jokainen ajatteli omalla tahollaan, että ehkä juuri hänellä tänään olisi onni matkassaan, ehkä sallittaisiin juuri hänen löytää tuo suunnaton aarre.

Tosin ei kuningas ollut luvannut mitään palkintoa suuren aarteen löytämisestä. Ja sehän oli kylläkin ihmeellistä. Mutta kaikki ajattelivat tietysti, että jos kerran aarre löytyisi, olisi palkintokin kuninkaallinen.

Oli totta, että kuningas tiesi kaiken, mikä tapahtui koko maassa. Ei siten, että hän olisi antanut vakoilla kansaa. Kaukana siitä. Mutta linnaan tulevilla lähettiläillä ja matkamiehillä oli paljon kerrottavaa. Ne, jotka olivat kulkeneet laaksojen läpi, olivat nähneet kylien kaikki asukkaat lapioineen ja kuokkineen pelloilla. Jos tie taas oli mutkitellut harjanteiden yli, oli rautakangen kalske vuorenseinää vasten tunkenut matkamiesten korviin. Ja kaikki, jotka olivat purjehtineet merta myöten laivoillaan, olivat kohdanneet merivenheitä vetämässä verkkoja edestakaisin yli merihiekan hienojen uurteiden.

Useammasti kuin kerran oli silloin näyttänyt siltä, kuin olisi aarre löytynyt, niin loistivat ja salamoivat verkot, kun ne nostettiin yli vedenpinnan. Mutta se oli vain harhaa ja heijastusta. Vesipisarat ne kimalsivat verkkojen hiuksenhienoissa silmukoissa ja pikkukalojen hopeasuomut välkkyivät. Niissä oli näkinkenkiä ja leviä, joille meren salaperäinen tenho loi välkkeen.

Lopulta kuningas kyllästyi kaikkeen tähän etsintään, josta ei ollut mitään tulosta. Hän oli tullut ajatelleeksi, että jos saataisiin tietää aarteen laatu, niin ehkä helpommin voitaisiin arvata, mistä sitä oli etsittävä. Sentähden antoi hän kuuluttaa kaikissa valtakunnan kirkoissa, että kuka tahansa valtakunnan uskollisista alamaisista, sai tässä asiassa lähteä kuninkaan puheille ja sanoa suoraan mielipiteensä. Ja jos kävisi niin, että jonkun neuvo johtaisi aarteen löytämiseen, saisi tuo miekkonen toivoa kolmea asiaa, jotka kuninkaallisesta armosta myönnettäisiin hänelle.

Voi arvata, että nyt alkoi pyhiinvaellus linnaan. Laskusilta oli alhaalla koko päivän. Joukkoja saapui ajaen, ratsastaen ja jalan. Ylhäisten herrojen puvut loistivat silkkiä ja samettia, ja töyhdöt heilahtivat heidän hypätessään alas satulasta. Herrojensa värejä kantavat ratsupalvelijat riensivät tarttumaan kultaisiin kuolaimiin. Mutta aivan vieressä seisoi joukoittain päiväpalkkalaisia töllistelemässä. He olivat jättäneet päivätyönsä lähteäkseen etsimään aarretta. Ja nyt olivat he heittäneet menemään lapion ja kuokan kiirehtiäkseen kuninkaan luo kaiken muun kansan kera. Piispat ja virkamiehet tulivat ajaen vaunuissaan.

Koko linnanpiha oli tupaten täynnä ihmisiä, jotka odottivat puheillepääsyä. Linnassa istuivat kuningas ja kuningatar valtakatoksen alla, ja suuressa asesalissa tarjottiin kahvia leivän kera. Mestarikokki itse seisoi keskellä keittiön lattiaa. Hän oli niin innoissaan, että hänen valkea lakkinsa oli keikahtanut vinoon. Keittiöpojat suurine esiliinoineen hyörivät hänen ympärillään kuin päättömät kanat.

— Kaatakaa maitoa kerman sekaan, huusi mestarikokki, se kyllä kelpaa kansalle! Älkää unohtako sikuria, on synti ja häpeä tarjota koko valtakunnalle parhaita kahvinpapuja!

Mutta valtaistuinsalissa haukotteli kuningatar salaa viuhkansa takana. Kunniakatoksen alla oli lämmin ja painostava. Kävi pitkäveteiseksi kuunnella uskollisen kansan puhetta. Valtakunnan kaikki säädyt olivat jo olleet edustettuina. Oli juteltu sinne tänne kruunujalokivistä ja vihityistä alttari-astioista, toiset olivat puhuneet taikasormuksista ja kallisarvoisista juomasarvista. Nyt oli sananvuoro hovikirkon saarnaajalla.

— Oletetaan, sanoi hän, että aarteena yksinkertaisesti olisi puhdas raha. Seteliraha olisi varmasti jo kauan sitten muuttunut tomuksi ja tuhkaksi. Kullasta tiedämme, että kulta ei muuta ole kuin multaa. Ja hopea — — —

— Seis! sanoi kuningas, näinhän ei aarteesta jää mitään jäljelle. Sitäpaitsi ei hopeasta ole olemassa mitään sananpartta. Emmeköhän lopeta tältä päivältä. Ja sitten hän nousi, sillä nyt oli hänkin väsynyt.

Silloin astui muuan pojannaskali pelottomana valtaistuimen juurelle. Ylihovimenojenohjaaja viittoi kädellään häntä astumaan syrjään, mutta kuningas oli jo huomannut pojan.

— Kas tuota veitikkaa, sanoi kuningas, onko hänelläkin jotain sanottavaa?

— Teidän majesteettinne antanee armollisesti anteeksi — — —, alkoi ylihovimenojenohjaaja, mutta hän ei päässytkään pitemmälle.

Poika oli asettunut ihan kuninkaan eteen ja kumarsi lakki kourassa minkä jaksoi.

— Herra kuningas, sanoi hän, olkaa niin hyvä, älkääkä menkö vielä!

— Pois tieltä, huusi ylihovimenojenohjaaja.

— Odota hieman, sanoi kuningas. Ja sitten hän kysyi pojan nimeä ja mistä hän tuli.

Poika sanoi olevansa nimeltään Jukka ja tulevansa Suovuorelta.

— Mutta nyt täytyy kuninkaan seurata minua, sanoi poika, sillä suon Taava-muori käski sanoa, että hän tietää aarteen nimen, mutta sitä hän ei sano kenellekään muulle, kuin kuninkaalle itselleen.

— Eikö hän sitten voi tulla tänne? kysyi kuningas.

— Ei se käy päinsä, tuumi Jukka.

— Miksei? kysyi kuningas.

— Koska hän, raukka, on niin vanha! sanoi Jukka.

Kuningas antoi satuloida Vihuri-varsan ja nousi ratsaille. Hän nosti itse pojan eteensä satulaan ja sitten annettiin mennä.

Mökissä suon reunalla makasi Taava-muori vuoteessa ja luki Raamattuaan. Hän oli niin leininmurtama ja heikko, että hänen oli vaikea liikahtaa. Mutta kuitenkin oli hän tyytyväinen. Ja tänäänhän hän oli lähettänyt tyttärenpoikansa kuninkaan luo. Siksi laski hän myötäänsä kirjan alas ja katsoi ovelle.

Tupa oli siistitty ja lakaistu ja tuoreita katajia oli ripotettu lattialle. Jukka oli sen siistinyt parhaansa mukaan ennen lähtöään. Ikkunalaudalla oli palsami punaisena ja koreana tuohipöntössään. Puita oli uunin edessä, vesiämpäri täynnä vettä. Kirkas kahvipannu loisti hyllyllä. Voihan sattua, että tänään tuli hienoja vieraita. Miten olikaan, astuikin kuningas sisään.

Kissamirri hyppäsi alas uuninloukosta ja meni ottamaan vastaan korkeata vierasta, sillä aikaa kuin Jukka, pyyhkäistyään kiireesti tuolia takkinsa hihalla, työnsi sen vuoteen viereen.

— Tässä olen nyt, sanoi kuningas ja istuutui, mitä muorilla oli sanottavana?

— Tässä maassa ajatellaan vain kultaa ja kunniaa, sanoi Suomaan Taava, mutta minä olen lukenut, että aarre, josta näit unta, on toista laatua. Sen nimi on totuus.

Silloin taputti kuningas häntä kädelle ja sanoi, että saataisiinpa nähdä, oliko Taava-muori arvannut oikein. Sitten sanoi hän hyvästi, ratsasti pois eikä sen enempää ajatellut koko asiaa.

Mutta kerran myöhemmin, kun ei kellään enää ollut mitään sanottavaa kuninkaan unesta, ja uskolliset alamaiset kaikessa hiljaisuudessa olivat palanneet toimiinsa tietämättä aarteesta enempää kuin ennen, muistuivat muorin sanat kuninkaan mieleen.

Hän tuli ajatelleeksi, että niillä ehkä sentään oli jokin tarkoitus. Ja hän kutsutti luokseen kaikki maan oppineet.

Kohta ei enää ollut ainoatakaan tiedettä, jota nämä eivät olisi läpeensä tutkineet. He ojensivat kaukoputkensa taivaan äärettömyyttä kohti. Heidän tutkivat katseensa tunkivat aina maan uumeniin saakka. He raivasivat itselleen uusia teitä kaukaisissa maissa, merien tuolla puolen.

He löysivät monta totuutta, mutta suunnatonta aarretta, jota etsivät, he eivät löytäneet.

Silloin kuningas eräänä päivänä antoi satuloida Vihuri-varsan ja ratsasti mökille suon reunaan.

Taava-muori makasi vuoteessa ja luki Raamattuaan.

— Tässä olen taas, sanoi kuningas, sillä totuuden aarretta, josta puhuit, on vaikea löytää.

— Sanonpa sinulle, missä se aarre on, sanoi Suomaan Taava.

— Jos sen teet, sanoi kuningas, niin saat toivoa kolme toivomusta.

— Minun toivomuksiani ei mikään maallinen kuningas voi täyttää, sanoi Taava, mutta annan sinulle kolme sanaa elämän kirjasta. Katso, näin on kirjoitettu:

— »Totuus ei ole taivaassa eikä merien tuolla puolen, vaan ihmisen omassa sydämessä.»

— Kiitos, sanoi kuningas ja kumartui suutelemaan Taava-muorin ryppyistä kättä.

Ratsastaessaan kotiin tähtien tuikkiessa, mietti hän noita vanhoja sanoja. Hän oli iloinen ja samalla kuitenkin hyvin murheellinen.

— Totuus? ajatteli hän tuumien, kysyen. Totuus, joka asut minun omassa rinnassani, kuka sinut selittää? Hän painoi kättään sydämelleen. Jokaisessa sen lyönnissä tunsi hän veren nopean kulun, siinä ilmeni elämä, tuo selittämätön, suunnaton aarre — iäisyyden välähdys katoavaisuuden maailmassa.

NELJÄ VELJESTÄ.

Eräänä iltana oli Antti nuotion ääressä kuullut kerrottavan neljästä prinsessasta. Sanottiin, että kuningas oli kovin huolissaan siitä, miten saisi kolme vanhinta naitetuiksi, sillä oli kieltämätöntä, että jokaisen heistä olisi pitänyt olla hieman toisenlaisen, kuin oli. Vanhin, prinsessa Prima, oli liian kaunis, toinen, prinsessa Secunda, oli liian viisas, ja kolmas, prinsessa Tertia, oli liian kiltti.

Sinään voivat nämä asianhaarat ehkä pikemminkin tuntua eduilta kuin vioilta; niin ei kuitenkaan tässä tapauksessa ollut asian laita. Prima oli nimittäin niin kaunis, ettei kukaan voinut irroittaa katsettaan hänestä, ja se kävi ajan pitkään jotenkin vaivalloiseksi. Secunda oli niin viisas, että hän tiesi kaiken paremmin kuin kukaan muu ja se tuntui painostavalta niiden mielestä, joiden kanssa hän oli tekemisissä. Ja Tertia taas oli niin kiltti, että hän vain kerran elämässään oli sanonut ei, ja silläkin kertaa: Ei, onko se mahdollista! Mutta neljäs, pieni prinsessa Quarta oli samanlainen kuin ihmiset yleensä, ja hänestä ei ollut mitään kerrottavaa.

Antti vain ei voinut unohtaa kuulemaansa ja kun hän seuraavana sunnuntaina kirkolla tapasi kolme veljeänsä, pyysi hän heitä mukaansa kotiin. Asia oli nimittäin niin, että heillä kaikilla oli työtä omalla tahollaan. Maunu oli räätälinkisälli ja työssä erään mestarin luona naapuripitäjässä. Lassista oli tuleva leipuri, ja vaikka hän asui samassa kylässä kuin vanhemmat, niin ei hän usein käynyt heidän luonaan, sillä hän oli niin ahkera ja uuras työssään, että otti harvoin lomahetken. Jukka oli maalarinopissa kaupungissa, ja Antti itse kuului nuoresta iästään huolimatta sotaväkeen ja kantoi kruunun takkia. Siksi tapasivat he toisensa vain sunnuntaisin, ja tulivat silloin usein yhdessä kotiin kirkosta. Äiti tarjosi kahvia, ja päivälliseksi hän keitti riisiryynipuuroa suuressa padassa. Ja kun kävi oikein hyvin, tarjosi isä kotitekoista olutta perunain paineeksi. Veljesten mielestä oli aina hauska tavata toisensa, sillä he pitivät toisistaan ja tulivat hyvin toimeen keskenään.

— Pojat, sanoi Antti, kun he kulkivat kotiinpäin kirkosta, nyt saatte kuulla jotakin.

Isä ja äiti olivat ajaneet kotiin maantietä myöten Harmon vetämissä, vastamaalatuissa linjaalirattaissa. Kaikki neljä poikaa kulkivat jalan, kuten luonnollista olikin, ja he olivat poikenneet metsän läpi vievälle oikotielle.

— Nyt saatte kuulla jotakin, sanoi siis Antti, ja sitten hän kertoi, mitä tiesi neljästä prinsessasta.

— Ja kun nyt miettii ja sovittaa asiat yhteen, sanoi hän, niin ymmärtää, mikä tarkoitus on suurilla juhlilla Viherlaakson niityllä, joita tänään kirkossa kuulutettiin. Varmaankin tahtoo kuningas naittaa tyttärensä. Ja minusta näyttää siltä kuin välittäisi hän viis ulkomaalaisista prinsseistä, kreiveistä ja parooneista. Nehän nyrpistävätkin nenäänsä melkein kaikelle. Sentähden tekee kuningas oikein, jos tyytyy oman maan miehiin. Ja sen minä sanon, että mies on aina mies.

Tämä oli toisten mielestä viisasta puhetta, ja vaikka Antti olikin nuorin, kuuntelivat veljet häntä jonkinlaisella ihailulla.

— Nyt olen tuuminut, sanoi Antti, että teidän kaikkien kolmen on pidettävä huoli itsestänne ja saatava kukin prinsessanne.

— Oletko pähkähullu! huusivat kaikki veljet samalla kertaa.

— Hullumpaakin on kuultu, tuumi Antti.

— Ja miten minä voisin istua kuninkaan pöydän ääressä, minä kun olen vain räätälinkisälli, sanoi Maunu, joka oli vanhin.

— Vaatteista täällä kaikki riippuu,
niissähän se kuningaskin liikkuu,

etkö sitä ole ennen kuullut? sanoi Antti varmasti.

— Entäs sitten minä, joka vain vastaan taikinaa ja leivon pullia? sanoi
Lassi, järjestyksessä toinen.

— Kaikille meille tulisi kuolema,
ellei ois' jollakin leivät huolena,

sanoi Antti taas.

— Ja, miten huolisi kuningas perheeseensä minua, joka vain olen maalarinoppilas! sanoi Jukka, kolmas veljeksistä.

— Ken pensselin kädessään hallitsee,
kerran taiteen maassa vallitsee,

sanoi Antti.

— Entä sinä itse, etkö sinäkin tahdo saada prinsessaa?

— Minä olen vielä liian nuori mennäkseni naimisiin, sanoi Antti. Samalla ajatteli hän tyttöä, jonka oli eräänä päivänä tavannut metsälähteellä, ja jolla oli niin nauravat, siniset silmät. Mutta siitä asiasta ei hän maininnut veljille mitään.

Viherlaakson niitty, joka sijaitsi aivan pääkaupungin ulkopuolella, ei enää ollut mikään varsinainen niitty, vaikka sillä oli vielä nimi jäljellä niiltä ajoilta, jolloin porvarien lihavat lehmät ajettiin sinne laitumelle ja lehmänkellot kilkattivat joka ilta kaupungin kaduilla lehmiä taas kuljetettaessa kotiinpäin. Lopulta kuningas eräänä päivänä arveli, että elämä hänen hallituskaupungissaan oli sentään liian maalaista, ja määräsi, ettei kellään, joka asui kaupungin muurien sisäpuolella, saanut olla lehmää. Siitä lähtien oli Viherlaakson niitty vain juhla- ja kokoontumispaikka, jossa nuoriso kesäiltoina huvitteli leikkien ja tanssien.

Täällä oli nyt pidettävä suuri juhla, josta oli kuulutettu kaikissa maan kirkoissa. Ja sellainen oli kuninkaan tahto ja päätös, ettei ketään, olipa hän kuka tahansa, saanut estää ottamasta osaa iloon, jos vain hän itse halusi olla mukana. Ei tehty mitään eroa herran ja rengin välillä. Se, joka omisti paremman takin, otti sen ylleen, mutta jolla ei ollut muita vaatteita kuin ne, mitkä olivat yllä, ei sen vuoksi ollut muita huonompi. Sillä kuningas oli antanut kuuluttaa, että tänä päivänä oli kaikilla oleva aivan samat oikeudet ottaa osaa juhlaan, ja jokainen oli oleva yhtä hyvä kuin toinenkin. —

Maantietä myöten, joka vei kaupunkiin aivan Viherlaakson niityn ohi, ajoivat Antti, Maunu, Lassi ja Jukka Harmon vetämissä vastamaalatuissa linjaalirattaissa. Hekin olivat matkalla juhlaan, mutta olivat vielä vähän arvelevalla mielellä.

He ajoivat hiljaa, jotta matka ei liiaksi rasittaisi Harmoa. Kuinka olikaan, he ajoivat erään vanhan vaimon ohi, jonka oli vaikea päästä eteenpäin.

— Minäpä astun alas ja annan muorille paikkani sanoi Maunu, muutoin ei hän ikinä pääse matkansa päähän.

Niin hän tekikin, ja muori autettiin rattaisiin ja asetettiin istumaan Antin viereen, joka ajoi. Maunu kulki vieressä ja pysytteli ajopelien rinnalla.

— Minne matka? sanoi muori.

— Juhlaanpa tietenkin, kuten te ja kaikki muutkin, sanoi Maunu.

— Onko sinulla mitään toivomusta, jonka täyttämisessä voisin auttaa?

Maunu tuumi. Olihan hänellä toki toivomuksia.

— Ainahan toivoa voi, sanoi hän lopulta, mutta sellaisen toivomuksen täyttäminen ei ole niinkään helppoa.

— Sano kuitenkin, tuumi vaimo.

— Kangas, jota nykyisin saa ostaa, on niin huonoa ja niin kallista, sanoi Maunu, mutta minä toivoisin, ettei kenenkään, jolla on minun ompelemani vaatteet, tarvitsisi palella.

— Käyköön, niinkuin tahdot, sanoi muori, ja samassa hän oli kadonnut.

Veljesten mielestä tämä oli ihmeellistä. Maunu nousi taas kärryihin, ja niin he ajoivat eteenpäin. Jonkun ajan kuluttua ajoivat he taas vanhan eukon ohi, joka kulki kepin varassa ja pääsi huonosti eteenpäin.

— Kyllä minä nyt astun kävelemään, että eukkoparka saa ajaa jonkun matkaa, sanoi Lassi.

Sanottu ja tehty. Eukko istui Antin viereen ja Lassi astui kärryjen vieressä. Kävi kuten edellisellä kerralla. Hän kysyi heiltä matkan tarkoitusta ja kuultuaan sen, sanoi hän Lassille:

— Enkö voisi auttaa sinua täyttämällä jonkun toivomuksesi?

Lassi tuumi. Toivomuksia hänellä kyllä oli.

— Voisinhan toivoa, sanoi hän lopulta, mutta ei ole helppoa saada toivomustaan täytetyksi.

— Sanohan nyt, sanoi eukko.

— Leivän saanti on nykyjään niin vaikeata, mutta toivoisin, että minun leipomani pullat eivät koskaan loppuisi.

— Tapahtukoon tahtosi, sanoi eukko, ja samassa hän oli hävinnyt.

Veljesten mielestä tämä oli ihmeellistä. Lassi nousi taas kärryihin, ja niin he ajoivat eteenpäin. Tienkäänteessä sivuuttivat he taas vanhan vaimon, joka vaivalloisesti kulki eteenpäin kainalosauvojen avulla.

— En voi mitenkään antaa tuon kävellä, sanoi Jukka. Hän astui rattailta, ja vanhus autettiin istumaan. Hän kyseli heidän matkaansa ja saatuaan vastauksen, sanoi Jukalle:

— Eikö sinulla ole mitään toivomusta, jonka täyttämisessä voisin auttaa?

Jukan ei tarvinnut miettiä. Hänellä oli selvillä toivomuksensa, mutta sitä ei ollut helppo täyttää.

Vanhus tuumi, että voisihan joka tapauksessa koettaa.

— Voi, sanoi Jukka, elämä on nykyään niin raskasta. Tahtoisin osata maalata niin kauniisti, että kaikki, jotka näkisivät tauluni, tulisivat iloisiksi ja onnellisiksi.

— Toivomuksesi on täyttyvä, sanoi vanhus, ja samassa oli hän kadonnut.

— — — Nyt olette olleet tyhmiä kuin aasit kaikkityyni, sanoi Antti ja maiskutti Harmolle. Sinun Maunu, olisi pitänyt toivoa saavasi prinsessa Prima, Lassin olisi pitänyt toivoa itselleen prinsessa Secunda ja Jukka olisi voinut pyytää prinsessa Tertiaa. Sellaisissa toivomuksissa olisi ollut jotakin järkeä. Mutta nyt on kaikki yhtä pitkää kuin leveätä. Ette ole saavuttaneet mitään tyhmillä toivomuksillanne. Ja juhlaankin saavumme liian myöhään. Semmoista se on, kun on kyydittävä jokaista muijaa, jonka ohi ajetaan.

Mutta samassa kiristi hän ohjaksia ja antoi rattaiden pysähtyä, sillä tomupilvessä heidän edessään liikkui naisolento.

— Olitte te joka tapauksessa oikeassa, sanoi Antti, on autettava siinä, missä voi.

Tällä kertaa ei kuitenkaan mikään vanha eukko katsonut heihin suuren päähineen alta. Antti hämmästyi koko lailla. Siinä oli vaaleakutrinen tyttö, jolla oli nauravat sinisilmät. Nuo silmät oli Antti kerran ennenkin nähnyt, metsälähteen partaalla. Ja senjälkeen ei hän ollut voinut unohtaa niitä. Nyt tuli hän äkkiä hyvin iloiseksi. Hän nosti tytön rattaisiin ja käveli itse vieressä.

— Kiitos, sanoi tyttö, ajan mielelläni. Olin hakemassa kummiani, joka ei vielä ollut tullut, mutta en löydä häntä. Te kai olette myöskin matkalla juhlaan?

Niin, tiedämmehän, että he olivat matkalla sinne, ja siksi kaikki neljä veljestä nyökkäsivät samalla kertaa.

— Toivon, että teille kävisi hyvin, sanoi tyttö kuin puhuisi hän heille kaikille, mutta hän katseli Anttia sanoessaan näin.

— Minulle käy aina hyvin, sanoi Antti, ja tunsi sydämensä jyskyttävän harmaan takin alla.

— Tästä saat jotakin kiitokseksi kyydistä, sanoi tyttö antaen Antille pienen hopeasydämen. Jos lataat tällä pyssysi, niin osaat aina maaliin.

Antti otti lahjan ja kiitti. Mutta hän ei voinut pidättäytyä sanomasta:
— Saan minä joka tapauksessa sattumaan sydämeen.

Sanoessaan tämän nauroi hän ja nosti alas tytön, sillä nyt he olivat perillä, Viherlaakson niityllä, ja juhla oli jo täydessä käynnissä. Suoraan heidän edessään, toisella puolella juhlakenttää, olivat kuninkaan ja kuningattaren valtaistuimet. Valtakatos oli purppuranpunainen, ja siinä oli kultaiset reunat ja tupsut. Alapuolella, matoilla peitetyillä portailla, seisoi koko kuninkaallinen hovi juhlapuvuissa. Hoviherrat lyhyissä polvihousuissa ja silkkisukissa ja hovinaiset avokaulaisissa ja pitkälaahusteisissa puvuissa. Ylihovimestaritar oli hienoin kaikista, ja sentähden olikin hänellä pisin laahustin. Häntä vastapäätä seisoi ylihovimestari kullalla kirjaillussa hännystakissa, ja säären ympärillä oli hänellä sukkanauharitarimerkki, jonka hän oli saanut, kun kuningas oli lähettänyt hänet Englantiin viemään ilosanomaa vanhimman tyttären, prinsessa Priman, syntymästä.

Prinsessat istuivat kultajakkaroilla kuningattaren valtaistuimen vieressä. Prinsessa Prima oli niin kaunis, ettei kukaan voinut irroittaa katsettaan hänestä. Prinsessa Secundasta huomasi heti, että hän tiesi kaiken paremmin kuin muut. Ja prinsessa Tertia hymyili niin kiltisti, että jokainen käsitti, että hänen oli mahdotonta vastata mihinkään kieltävästi. Mutta neljäs kultajakkara oli yhä vielä tyhjä.

— En käsitä, missä Quarta viipyy, sanoi kuningatar.

— Tämä on anteeksiantamatonta, sanoi kuningas, mutta me ja koko hovi emme enää voi odottaa.

Kuuluttajat puhalsivat hopeatorviin, kuningas nousi ja piti kansalle puheen.

Nyt nähtiin, mihin kukin kykeni, sanoi hän. Jokainen sai itse kertoa, mitä osasi tehdä, ja jos se oli jotakin huomattavaa, niin oli aina saapuvilla sellaisia, jotka voivat astua esiin todistamaan hänen puheensa.

Kun kuningas mitä kauneimmin sanoin oli pitänyt puheensa, alkoi suuri kansainvaellus valtaistuimen juurelle. Kaikki koko valtakunnan nuoret, naimattomat miehet saivat astua esiin sanomaan, mihin pystyivät, ja kaikki kirjoitettiin muistiin suuriin kirjoihin. Ennen pitkää seisoivat myös Antti, Maunu, Lassi ja Jukka kuninkaallisen valtaistuimen edessä.

— Mitä sinä osaat, kysyi kuningas katsoen Maunuun.

— En minä muuta osaa, kuin ommella pyhä- ja arkivaatteita, sanoi Maunu, sillä minä olen vain köyhä räätälinkisälli.

— Onko täällä ketään, joka voi todistaa hänen hyväkseen? kysyi kuningas.

— On kyllä, kuului lempeä ja kaunis ääni, ja kun Maunu katsahti ylös, huomasi hän haltijatar Primaveran seisovan kuninkaan valtaistuimen vieressä. Hän tiesi, että tämä oli prinsessa Priman kummi, mutta kun hän lähemmin katseli häntä, huomasi hän tämän samaksi vanhaksi vaimoksi, jonka hän oli auttanut rattaisiin.

— Sen verran voin sanoa, sanoi haltijatar Primavera, että sen, joka kulkee Maunu-räätälin ompelemissa vaatteissa, ei koskaan tarvitse palella, olkoon pakkanen kuinka kova tahansa. Sitäpaitsi on hän kunnon mies, ja minä puolestani soisin, että kummityttäreni Prima ottaisi hänet miehekseen.

— Tuo kuulostaa paljolta, tuumi kuningas.

— Ei liian paljolta, sanoi haltijatar Primavera ja istuutui jälleen korkeanojaiseen kultatuoliin lähelle valtaistuinta.

Kaiken, mitä oli sanottu, kirjoittivat kirjurit suuriin kirjoihin.
Kuningas viittasi kädellään, ja Lassi astui esiin.

— Entäs sinä, sanoi kuningas, mihin sinä pystyt?

— Ei ole kehumisen varaa, herra kuningas, sanoi Lassi. Minä leivon pullia, ja siinä kaikki.

— Onko täällä ketään, joka voi todistaa hänen hyväkseen? kysyi kuningas.

— On kyllä, sanoi korkea, sointuva ääni. Tällä kertaa oli haltijatar
Secundaria, prinsessa Secundan kummi, noussut kultatuoliltaan.

Lassi katseli häntä, ja vaikka hän nyt oli säteilevän kaunis, oli Lassi kuitenkin varma siitä, että tämä oli sama vanha eukko, jonka hän oli auttanut rattaisiin.

— Sen saatan sanoa, sanoi haltijatar Secundaria, että ne pullat, joita Lassi-leipuri leipoo, riittävät kaikille, vaikkapa maassa olisi pahin nälänhätä. Sitäpaitsi on hän kunnon mies, ja minä soisin mielelläni, että kummityttäreni, prinsessa Secunda, ottaisi hänet miehekseen.

— Tuo kuulostaa paljolta, tuumi kuningas.

Mutta haltijatar Secundaria sanoi, ettei se suinkaan ollut liikaa. Ja sitten hän istuutui kultatuolilleen.

Kuningas viittasi taas kädellään, ja tällä kertaa astui Jukka esille.

— Annappa kuulla, mitä sinä osaat, sanoi kuningas.

— Minä olen vain maalarinoppilas, sanoi Jukka, mutta maalata osaan!

— Onko täällä ketään, joka tahtoo todistaa hänen hyväksensä? kysyi kuningas kuten ennenkin. Ja taas vastasi kirkas ääni:

— On kyllä.

Kun Jukka katsahti ylös, oli kolmas haltijatar, Tertiania, prinsessa Tertian kummi, noussut kultaiselta tuoliltaan. Ja kun hän lähemmin katseli häntä, huomasi hän, että tämä olikin vanhus, jonka hän oli nostanut rattaisiin.

— Sen voin sanoa, sanoi haltijatar Tertiania, että Jukka maalarin maalaamat kuvat ovat niin kauniita, että kaikki, jotka niitä katselevat, tulevat iloisiksi ja onnellisiksi. Sitäpaitsi on hän kunnon mies, ja minä puolestani soisin kernaasti, että kummityttäreni, prinsessa Tertia, valitsisi hänet miehekseen.

— Tuo kuulostaa paljolta, sanoi kuningas.

— Onhan se paljon, mutta ei kuitenkaan liikaa, sanoi haltijatar
Tertiania, ja sitten istuutui hän kultatuolilleen.

Kuningas antoi kuuluttaa, että nyt täytyi hänen ja neuvoston lukea läpi kaikki kirjat ja sitten neuvotella perusteellisesti. Kun päätös on tehty, puhaltavat kuuluttajat hopeatorviinsa, ja sitten ilmoitetaan vaalin tulos. Siihen mennessä sai kansa huvitella mielensä mukaan. Ruokaa ja juomaa oli runsaasti tarjolla. Juhla oli kestävä kolme päivää.

Kun kolmas päivä oli lopussa, puhalsivat kuuluttajat hopeatorviinsa, ja taas kerääntyi kansa valtaistuimen ympärille. Kuningas itse nousi puhumaan sekä ilmoitti, että hän ja kuningatar ja koko neuvosto olivat päättäneet, että kolme vanhinta prinsessaa menisivät naimisiin Maunun, Lassin ja Jukan kanssa, jottei kenenkään koko valtakunnassa enää tarvitsisi palella, eikä olla nälissään, ja kaikki olisivat iloisia ja onnellisia.

Mutta itse ei kuningas ollut oikein tyytyväisen näköinen. Hän nimittäin ei voinut käsittää, kenet ottaisi perintöprinssiksi. Sillä hänellä oli vielä vanhat ennakkoluulonsa, ja hänestä tuntui aivan mahdottomalta, että räätälistä, leipurista tai maalarista aikanaan tulisi kuningas hänen jälkeensä. Silloin prinsessa Quarta astui valtaistuimen luo ja sanoi polvistuen:

— Korkea isäni, tänään minä täytän viisitoista vuotta, enkä voi ymmärtää, miksen minä voisi mennä naimisiin samalla kertaa kuin kolme korkeata sisartani. En käsitä, missä kummini viipyy, mutta tulevilla langoillani, Maunulla, Lassilla ja Jukalla on veli, ehkä kuninkaallinen isäni suvaitsisi koetella häntä.

Kuningas viittasi kädellään, tosin ei kovinkaan armollisesti, ja Antti astui esille ja asettui asentoon.

— No, annahan kuulua, sanoi kuningas, mikä sinä olet miehiäsi ja mitä temppuja osaat.

— Olen sotilas valtion palveluksessa, ja osaan kuolla kuninkaan ja isänmaan puolesta, mutta se ei ole mikään taito, sanoi Antti.

— Hyvin vastattu, sanoi kuningas. Osaatko yhtä hyvin kohdalleen, kun on kysymys kuulista ja ruudista?

— Voinhan koettaa, sanoi Antti, otti pyssynsä ja ampui suoraan sydämeen vanhaa kirkonkukkoa, joka liikkui tuulessa, eikä oikein tiennyt, kumpaanko suuntaan se kääntyisi.

— Hei! sanoi kuningas, se oli mestarilaukaus, ja jos Quarta tahtoo sinut, niin ei minulla ole mitään sitä vastaan. Sotilas olen itse, ja sotilaasta voi tulla sekä perintöprinssi että kuningas.

Ja niin hän samalla teki Antista kenraalin, ja soittokunta soitti ja kansa riemuitsi.

— Näetkös, sanoi Quarta, minun pieni hopeasydämeni auttoi sinua!

— Sinun pieni hopeasydämesi minulla on tallella, sanoi Antti ja otti sen esille povitaskustaan. Enkö sanonut, että joka tapauksessa osaisin suoraan sydämeen. Sinun pientä hopeasydäntäsi en milloinkaan anna pois.

Kuningas ja kuningatar pitivät häät kaikille neljälle prinsessalle samalla kertaa. Antti oli puettuna kenraaliunivormuun, leveät raidat housuissa, ja kaikilla hänen veljillään oli kullalla kirjaillut hännystakit. Sillä Maunusta oli tullut ylihoviräätälimestari, Lassi oli ylihovileipuri ja Jukka oli ylihovimaalari.

Koskaan ei kuninkaan tarvinnut katua sitä vaalia, joka oli kuulutettu Viherlaakson niityllä. Hänen maassaan vallitsi rauha ja hyvinvointi. Kenenkään ei tarvinnut palella, sillä Maunu oli perustanut suuria räätälinverstaita, joissa oli työssä sadoittain räätäleitä ja tuhansittain räätälinoppilaita kaiket päivät, eikä yhtään vaatekappaletta annettu pois, ennenkuin se oli kulkenut ylihoviräätälimestarin käsien kautta.

Ei kenenkään myöskään tarvinnut nähdä nälkää, sillä Lassi oli suurenmoisten leipomojen ylivalvoja, ja niissä leivottiin pitkät rivit mitä maukkaimpia pullia. Eivätkä ne koskaan loppuneet, söivätpä lapset siinä maassa miten monta pullaa tahansa.

Kirkkojen korkeat holvit ja museoiden suuret salit olivat täynnä Jukan maalaamia kuvia. Kuvat olivat niin ihmeellisen kauniit, että kaikki, jotka näkivät ne, tunsivat itsensä iloisiksi ja onnellisiksi.

Ja kun vanha kuningas ja kuningatar iäkkäinä kuolivat, tuli Antista kuningas ja prinsessa Quartasta kuningatar. Pieni hopeasydän, jonka Antti kerran oli saanut matkalla Viherlaakson niitylle, oli käärittynä silkkipaperiin hyvässä tallessa kultarasiassa, jota kuningas aina piti povitaskussaan. Kuningas Antti itse oli sotilas ja myöskin suuri sotapäällikkö, mutta hän oli pistänyt miekkansa tuppeen, ja maassa vallitsi rauha. Kansa ihaili ja kunnioitti häntä, sillä sen ajan ihmiset ymmärsivät, että rauha ja sopu on parasta, mitä elämä voi tarjota.

KURT ASEENKANTAJA.

Oli kylmä ja kolea syys-ilta. Sade oli liottanut tiet tehden ne käyttökelvottomiksi. Oli pilkkopimeä, ja vaikea kulkea niiden, jotka eivät olleet kylästä kotoisin. Kurt Sigurdinpoika oli tosin ollut näillä mailla pari kertaa, mutta nyt oli hän eksynyt pimeässä eikä voinut löytää tietä. Hän oli joutunut metsään, törmäsi puitten runkoihin ja sotkeutui pensastoihin.

Yrittäessään eteenpäin hän oli varmaankin tullut jollekin aukealle. Hänen ympärillään tuntui avarammalta. Suoraan edessä näkyi valon kajastus ilmassa, ja ihmeekseen hän huomasi, että säkeniä nousi kohti pilvien peittämää, öistä taivasta. Hän hapuili lähemmäksi, törmäsi sammaleiseen kumpuun, ja, kumma kyllä, hänestä tuntui, kuin palaisi sen sisällä tuli. Hän tunnusteli käsillään ja rupesi varovaisesti kiertämään kumpua. Äkkiä hän huomasi loistavan pyörylän vähän maan pinnan yläpuolella. Lähemmin tarkasteltaessa osoittautui pyörylä huuruiseksi ja harmaaksi lasiruuduksi, jonkinlaiseksi ikkunaksi, joka oli kummun sammalseinässä. Kurt Sigurdinpoika raapi risulla pois pahimman lian, asetti kasvonsa ikkunaan ja kurkisti alas. Hän näki vanhan noita-akan istuvan hämmentämässä pataa. Tämä mutisi hiljaa itsekseen ja seurasi katseellaan höyryn kiemuroita, sen kohotessa ylöspäin.

— Hohoi! huusi Kurt koputtaen nyrkillään lasiruutuun. Se oli vanha laiva-ikkuna ja lasi oli paksua. Noita-akka ei liikahtanutkaan.

— Hohoi, hohoi! huusi Kurt Sigurdinpoika minkä jaksoi. Ehkä tuo noita-akka on kuuro, ajatteli Kurt. Hän päätti etsiä sisäänkäytävän huoneeseen tai koppiin, miksi tuota kuoppapahasta nyt tahtoi nimittää.

Mitään ovea ei hän pimeässä löytänyt, vaikka kuinka olisi hakenut. Jos sellainen oli olemassa, oli se hyvin kätketty. Mutta hänen mieleensä johtui antaa merkkejä räppänästä. Hän ryömi sentähden nelinkontin ylös kummun rinnettä. Aivan oikein, katosta löytyi läpi. Sieltä tietysti olivat tulleet säkenet, jotka hän ensin oli huomannut. Kurt sulki silmänsä savun ja säkenien takia, ojensi päänsä läven yläpuolelle ja huusi taas »hohoi» niin kovaa kuin jaksoi. Tällä kerralla oli paremmat seuraukset. Noita-akka katsahti ylös ja mutisi hiljaisen kirouksen nähdessään korkealla Kurt Sigurdinpojan avomieliset silmät ja nauravat kasvot.

— Tepä asutte mukavassa luolassa; missä ovi on?

— Ei ole ovea maankiertäjille, sopii lähteä tiehensä! vikisi noita-akka.

— Tänä yönä on niin pimeä ja kylmäkin, huusi Kurt takaisin. En osaa eteenpäin, älkää nyt vastustelko, vaan päästäkää minut sisälle.

Akka pisti puun padan alle saadakseen tulen loimuamaan ja kärventämään ylhäällä olevalta kasvot.

— Hyi hitto, sanoi hän, tänne alas asti tuntuu kristityn veren haju.

Kurt Sigurdinpoika vetäytyi pois säkenien tieltä, mutta hänen sisunsa oli jo vähällä ruveta kiehumaan. Eikö nyt hän, nuori mies, voisi pitää kurissa vanhaa noita-akkaa! Säkenet kohosivat yhä taajemmin pimeälle yötaivaalle. Seisoessaan hiljaa niitä katselemassa kuuli Kurt veden lorisevan ja ymmärsi metsäpuron virtaavan jossakin aivan lähellä. Hiljaa ja ketterästi kuin ilves hiipi hän ääntä kohden. Hän täytti selässä kantamansa nahkasäkin vedellä reunoja myöden, kipusi taas kumpua ylös ja kaatoi säkin koko sisällyksen räppänästä kekäleiden päälle, niin että vesi sylkien ja sähisten kuin vihainen kissa valui kuumille liesikiville. Samassa hetkessä ryömi Kurt Sigurdinpoika räppänän läpi, heilautti itsensä sivulle ja hyppäsi ketterästi lattialle noidan eteen. Eukko ihan pökertyi, niin äkkiä kaikki kävi. Hän töllisti vastatullutta suunnattomasti hämmästyneenä.

— Nyt aion levähtää, sanoi Kurt, ja sitten toivon teidän neuvovan minulle suorimman tien kuninkaankaupunkiin, sillä huomenaamulla haluan olla sen muurien sisällä.

— Ovi on tuolla nurkassa, ja se on kyllä suorin tie, sanoi noita-akka töykeästi, ellet pidä parempana lähteä samaa tietä kuin tulit.

— Ovitie on kyllä hyvä, sanoi Kurt pudistaen sadeveden nutustaan. Mutta ensin istumme täällä vähän juttelemassa. Haluaisinkin sitäpaitsi kovin mielelläni, että ennustaisitte minulle.

— Tahdotko, että ennustan sinulle? kysyi noita-akka tullen vähän paremmalle tuulelle.

— Olen aina toivonut, että oikea noita ennustaisi minulle, ja otaksun osuneeni nyt oikeaan?

— Miltä kannalta asian ottaa, sanoi eukko ja kääntyi katsomaan, näkyikö häntää hameen alta. Minähän kyllä olen koko-noita, mutta poikani on vain puoli-noita.

— Sepä kuulostaa merkilliseltä, sanoi Kurt Sigurdinpoika, joka oli istuutunut uunin vieressä tuolin virkaa toimittavan pölkyn päähän. Ennustatteko vesihöyrystä vai kahvinporosta?

— Voin minä yhtä hyvin ennustaa kädestäkin, sanoi noita-akka.

— Olkoon menneeksi, sanoi Kurt ojentaen kätensä akalle.

— Kas, kas, sanoi tämä tutkittuaan innokkaasti kämmenen juovaverkkoa. Onnenpoikapa sinä oletkin, sen näkee selvästi kädestäsi. Kaikki käy mielesi mukaan. Linnassa tulet sinä asumaan, ja ruhtinaita ja kuninkaita olet sinä näkevä joka päivä.

— Tuo jo kuulostaa joltakin, tuumi Kurt Sigurdinpoika.

— Sinun juoksijasi on paras lähinnä kuninkaan omaa, jatkoi noita-akka ennustustaan. Panssaripaitasi on tehty hopeasuomuista, mutta koskaan et kuitenkaan saa omaksesi sydämesi rakastettua.

— Pyh, sanoi Kurt, tuota ennustusta en usko. Olisipa kumma, ellei minussa olisi miestä saamaan sitä tyttöä, jonka tahdon.

— Saatpa nähdä, sanoi noita-akka. Mikä on kirjoitettu, sitä ei kukaan voi muuttaa. Mutta koska sinusta tuossa tuokiossa tulee niin suuri herra, voisit ehkä hiukan huolehtia Funtelista.

— Kuka on Funteli, kysyi Kurt.

— Sehän on minun poikani, sanoi akka, ja kuten sanoin, hän on vain puoli-noita, sillä hänen isänsä oli kuninkaallisen armeijan sotilas, uskotpa tai et. Eräänä päivänä noidat ryöstivät hänet, ja sitten menimme naimisiin. Vuorenkuningas piti meille suuret häät linnassaan. Sotilas oli minun ukkoni, ja Funtus oli hänen nimensä. Ja sitten pantiin pojan nimeksi Funteli. Siinä kaikki.

— Hänkö on teidän tupanne rakentanut? kysyi Kurt Sigurdinpoika.

— Hänpä tietenkin, sanoi noita, eikös heti näy, että se on oikea ihmisasunto.

— No, eihän tuo juuri ole mikään linna, sanoi Kurt.

— Niin, minä tahtoisinkin, että Funteli joutuisi juuri kuninkaan linnaan, sanoi noita-akka. Sillä sotilas hänestä täytyy tulla, kuten isästäänkin, vaikkapa minä sitten halkeaisin sen asian johdosta. Ja kun sinä nyt lähdet, niin saat ottaa hänet mukaasi, koska ennustin sinulle niin koreita asioita.

— Missä Funtelisi on? kysyi Kurt Sigurdinpoika.

— Tule esille, tule esille, Funteli poikaseni, huusi noita.

Hieroen silmiään ryömi Funteli esille huoneen pimeimmästä nurkasta. Kurt ajatteli itsekseen, ettei hän juuri ollut kaunis, mutta kun hänellä ei ollut häntää ja hän sitäpaitsi oli puettu kuten muut ihmiset, niin tuumi Kurt, että voihan ainakin koettaa. Ja sen hän sanoi eukolle.

Tämä tuli niin iloiseksi, ettei hänen ystävällisyydestään vierasta kohtaan lainkaan tahtonut tulla loppua.

Funtelin täytyi heti ottaa esille kiiltomatoja suuresta ruukusta. Ne olivat niin hyvin säilytetyt, että ne loistivat yhtä kirkkaasti kuin elokuun yönä ulkona metsässä. Hän asetti ne suurella taitavuudella siten, että joka seinällä loisti säteilevä tähti, ja pieni maakoppipahanen näytti ihan muuttuneelta. Noita itse tarjosi voikukkakahvia, sillä hän tiesi, että heidän maukas noitaruokansa ei maistuisi ihmislapselle.

Päivänkoitteessa lähtivät Kurt Sigurdinpoika ja Funteli kaupunkiin. Kuljettuaan muutaman tunnin näkivät he linnan torninhuippujen loistavan auringossa. Nyt oli heillä jäljellä enää niukka neljännes matkasta. Molemmat tulivat hyvin tyytyväisiksi ja istuutuivat metsänreunaan lepäämään, sillä he olivat kulkeneet aika vauhtia, ja päivä oli kuuma. Tie oli leveä ja tasainen, se oli suuri valtatie kuninkaan kaupunkiin. Tien toisella puolella oli metsä, jonka reunassa he istuivat, toisella puolella laskeutui vuoren seinämä jyrkkänä alas, ja sen juurella virtasi vuolas, syvä joki, jonka vesi solui rauhallisesti kaupungin laiturien kivipaasien välitse ja siltojen kaarien alla.

Juuri heidän siinä istuessaan tuli itse kuningas Päiviö ajaen kuusivaljakolla.

— Hei, hei, katsokaapas suurta herraa! huusi Funteii rynnäten katsomaan. Funteli oli niin ruma seisoessaan siinä tiepuolessa heiluttamassa lakkiaan, että kuninkaan hevoset pelästyivät ja lähtivät laukkaamaan. Samassa silmänräpäyksessä oli Kurt Sigurdinpoikakin hypännyt jaloilleen ja ryntäsi nyt pillastuneiden hevosten perässä. Vaunu kääntyili tien tomussa, ja joka hetki näytti siltä, kuin viskautuisi se syvänteeseen. Mutta juuri kun oikea takapyörä oli luiskahtamaisillaan alas, oli Kurt paikalla, sai toista etuhevosta kuolaimista kiinni ja kiskaisi eläimet koko voimallaan sivulle.

— Tuon teit hyvin, sanoi kuningas Kurtille, kun vaahtoiset hevoset seisoivat hiljaa. Otan sinut palvelukseeni. Saat tulla aseenkantajakseni.

— Kiitoksia tarjouksesta, sanoi Kurt, joka seisoi rauhoittaen sivelemässä vapisevien hevosten harjaa. Ei kannata kieltäytyä.

— Ja minkä paikan minä saan, kysyi Funteli, joka nyt oli astunut esille.

— Korkean, sanoi kuningas, sillä sinä pääset roikkumaan.

— Armoa, herra kuningas! huudahti Kurt. Olen luvannut hänen äidilleen auttaa poikaa pääsemään sotilaaksi kuninkaan armeijaan.

Kuningas oli nuori ja iloinen, ja nyt tuli hänelle hauska.

— Se muuttaa asian, sanoi hän nauraen sydämensä pohjasta.
Kuninkaallisen aseenkantajan täytyy katsoa, että hän pitää sanansa.
Funteli pääsee kuormastoon. Ja nyt ylös kumpikin! Asettukaa vaunun
taakse ja pitäkää kiinni. Nyt lähdetään kuninkaan linnaan.

Seuraavana päivänä matkusti kuningas suuren seurueen kera rajan yli. Hän lähti naapurikuninkaan vieraaksi, sillä nyt oli vietettävä tämän tyttären, prinsessa Veronican ja kuningas Päiviön juhlalliset kihlajaiset. Hopeasuomuinen panssaripaita yllä ratsasti Kurt aseenkantaja heti kuninkaallisen vaunun jäljessä. Hän kantoi kuninkaan keihästä ja kultaista kilpeä. Mutta viimeisen vaunun takaistuimella istui Funteli uudessa univormussaan.

Samana iltana oli linnassa suuret tanssiaiset kaikkien korkeiden vieraiden kunniaksi. Ja ulkona puistossa pyörähtelivät uskolliset alamaiset tanssilavalla. Siellä oli Kurt Sigurdinpoika oikein vauhdissa. Hänelle ei tuottanut vaikeuksia saada tyttöä vaikka joka sormelle. Kun tanssi paraillaan oli käynnissä tulivat kuningas Päiviö ja prinsessa Veronica tanssilavalle. Kansa hurrasi ja kuningas Päiviö puristi jokaisen kättä.

— Suloinen morsiameni, sanoi kuningas prinsessa Veronicalle, tässä näet
Kurt aseenkantajan, joka eilen pelasti henkeni.

— Sinäkö sen teit, sanoi prinsessa Veronica katsoen Kurt Sigurdinpoikaa hyvillä, kirkkaansinisillä silmillään. Kiitän sinua sydämestäni, sillä kuningas Päiviöstä tulee nyt minun herrani ja puolisoni. Etkö tahtoisi tanssia kanssani yhtä tanssia, Kurt aseenkantaja?

Tietenkin Kurt tahtoi. Soittajat rupesivat soittamaan ja Kurt aseenkantaja vei prinsessan tanssiin. Pyörittiin kierros ja toinenkin, eikä Kurt aseenkantaja edes tahtonut lopettaakaan. Prinsessa oli kevyt kuin höyhen ja hänen hiuksensa keltaiset kuin kulta. Oli ihanaa pitää häntä käsivarsissaan. Kurt aseenkantaja tanssi tanssimistaan. Hän pyöri niin että prinsessa Veronica ihan hengästyi.

— Sinäpä vasta olet tanssimestari, sanoi hän, kun soitto taukosi. Kurt kumartui suutelemaan hänen hameensa helmaa.

Kun kuningas Päiviö ja prinsessa Veronica olivat menneet, lähti Kurt aseenkantaja hiljaa pois tanssilavalta. Hän kulki puiston läpi maantielle. Hän kulki vinhaa vauhtia päästäkseen eroon rauhattomuudesta, joka painoi häntä. Mutta kun hän myöhään yöllä palasi takaisin kuninkaankartanoon, tiesi hän, että noita-akan ennustus kuitenkin oli tosi: »Linnassa oli hän asuva, ruhtinaita ja kuninkaita oli hän joka päivä näkevä, muttei koskaan ollut hän saava omakseen sydämensä rakastettua.»

TAIVAS JA MAA HUKKUVAT —

Olipa kerran pikkuinen prinsessa, jonka piti viettää häitä. Hän oli hyvin nuori, ja hänen arvoisan äitinsä, kuningattaren, mielestä olisi naimista hyvin voitu hiukan lykätä. Mutta hänen armollinen isänsä, kuningas, oli toista mieltä. Kun hänellä viiden poikansa lisäksi vielä oli seitsemän tytärtä, niin oli hän tyytyväinen saadessaan vanhimman heistä hyviin naimisiin. Kuningaskunta ei ollut iso, sato oli viime aikoina kerta toisensa jälkeen ollut huono, oli vaikeata saada kokoon varat, ja valtiovarainministeri pudisti kaljua päätään. Kun asiain näin ollen nuoren naapurikuninkaan lähettiläät eräänä päivänä tulivat kosiomatkalle hallitsijansa puolesta, otti kuningas heidät hyvin armollisesti vastaan. Hän pani heidän kunniakseen toimeen juhlapäivälliset, ja osoitti heille kaikin mahdollisin tavoin suosiotaan. Lähtiessään oli heillä kuninkaan ja kuningattaren suostumus siihen, että sinisilmäisestä ja kultakutrisesta prinsessa Veronicasta tulisi kuningas Päiviön morsian.

Pian tämän jälkeen saapui kuningas Päiviö itse suuren seurueen kera kiittämään kuningasta ja kuningatarta suotuisasta vastauksesta. Hänen kypärässään liehui valkeita kameelikurjen sulkia ja hänen panssaripaitansa oli taottu puhtaasta kullasta. Aseenkantaja Kurt, joka ratsasti ihan hänen jäljessään, kantoi keihästä ja kultaista, auringon merkeillä taidokkaasti koristeltua kilpeä. Prinsessa odotti peilisalissa, hovineitojensa ympäröimänä, ja hänen sydämensä löi kiivaasti kuin vangitun linnun. Onnikohan nyt saapui ratsastaen laskusillan yli, vaiko ehkä suru?

Kun kuningas Päiviö seisoi hänen edessään, ja hän katseli tämän nuoriin, reippaisiin kasvoihin, tuli hän äkkiä niin iloiseksi, että ojensi molemmat kätensä suudeltaviksi. Peilisalissa pidetyissä tanssiaisissa tanssivat he kaikki tanssit kahden, ja siitä päivästä lähtien tiesi Veronica, että onni oli aivan kuningas Päiviön näköinen.

On päivänselvää, että häät olivat komeat. Monta kuningasta ja kuningatarta oli kutsuttu vieraiksi. He saapuivat ajaen kullatuissa, usean hevosen vetämissä vaunuissa. Esiratsastajien koreat puvut loistivat auringossa, ja ihmettelevää kansaa seisoi tien vierillä. Prinsessa Veronican kummi, haltijatar Smaragda, saapui häätaloon leijaillen puitten latvojen yläpuolella ja puettuna pilvireunuksiseen vaippaansa. Häälahjaksi antoi hän Veronicalle kultaisen otsavanteen, jonka ainoana koristuksena oli suuri, säteilevä jalokivi. Kivi oli vihreä kuin syvä, peilikirkas merivesi.

Veronica ja hän olivat linnan puistossa.

— Katso, sanoi haltijatar Smaragda, kääntäen kultavanteen niin, että kukkaryhmien ja leikattujen pensaiden vehreys kuvastui kiveen. Taas käänsi hän vannetta, ja Veronica näki ihmeekseen poppelien hiljakseen huojuvat latvat ja taivaan sinen loistavan kiven kirkkaassa pinnassa.

— Onneksesi, sanoi haltijatar Smaragda, antaessaan vanteen Veronicalle, tähän sisältyy kaikki. Annan sinulle taivaan ja maan. —

Häiden jälkeen vei kuningas Päiviö nuoren kuningattarensa omaan maahansa. He asettuivat asumaan kalliosaarella olevaan metsästyslinnaan. Meri huuhteli rantojen sileitä kallioita. Kun seisoi alhaalla ritarisalissa, jossa keihäät, metsästystorvet ja kaaripyssyt riippuivat seinillä, tuntui aivan siltä, kuin ulottuisi vesi ihan linnan muureihin asti, sillä katsoipa mistä ikkunasta tahansa, niin näki merta, vain merta taivaanrantaan saakka. Sieltä näkyi meri tyynenä ja myrskyävänä sekä vaahtopäiden lukemattomat sotajoukot. Joka aamu nousi auringon kehrä kirkkaana ja vastapestynä meren syvyydestä. Mutta jos illalla istui tornikamarissa, jonka ikkunat olivat päinvastaiselle suunnalle, näki auringon katoavan jonnekin sinertävän metsänreunan taakse. Pisimmät kuusenlatvat ulottuivat ikkunanpieleen, ja kauempana hehkuivat mäntyjen rungot tulenkarvaisina. Siellä olivat kuninkaan metsästysmaat, mutta sitä ei nuori kuningatar ajatellut. Hän ajatteli kotiaan, joka oli lännessä päin, ja vaikka onni asuikin hänen sydämessään, istui hän usein tornikamarin ikkunassa katsellen länteen, puiden latvojen yli. Hänen ohitsensa kiitivät pilvet linnan lammikossa uiskentelevien joutsenten tavoin.

Kurt Aseenkantaja toi kuningattaren valkean ratsun linnan pihalle. Joka ilta ratsastivat kuningas ja hän kerran kalliosaaren ympäri. Joskus ratsastivat he kahlauspaikan poikki suuriin metsiin. Kurt aseenkantaja ratsasti heidän perässään, ollakseen saapuvilla, jos jotakin tarvittaisiin. Hän auttoi kuningattaren satulaan, ja joka päivä kumartui hän suutelemaan tämän hameen lievettä.

Kuningas Päiviö ja kuningatar Veronica elivät onnellisina yhdessä, kunnes eräänä päivänä puhkesi sota. Heidän maansa asema oli syrjäinen, ja sanomat siitä, mitä maailmassa tapahtui, saapuivat heille myöhään ja niukkoina. Joku matkalainen oli tietävinään yhtä toinen toista. Kuta hälyyttävämmiksi huhut kävivät, sitä levottomammaksi tuli kuningas Päiviö.

— Minunkin täytyy varustautua sotaan, sanoi hän eräällä ratsastusretkellä kuningatar Veronicalle, jonka hatun leveät lieret estivät kuningasta huomaamasta, miten hän kalpeni. Mutta illalla pyysi kuningatar häntä olemaan ajattelematta sotaan lähtöä.

— Miten minun käy, jos sinä lähdet? sanoi hän valittaen.

Kuningas rypisti otsaansa, mutta ei tällä kertaa puhunut lähdöstään sen enempää.

— Teroita miekka ja katso, että ori kengitetään uudestaan, sanoi hän seuraavan päivän ratsastusretkellä aseenkantajalleen Kurtille.

Taas kalpeni kuningatar Veronica, ja tultuaan kotiin, sulkeutui hän huoneeseensa ja itki.

Seuraavana aamuna seisoi hän kyyhkyslakan luona syöttämässä lintuja. Seistessään siinä huomasi hän kyyhkysen lentävän luokseen. Se teki kierroksen hänen päänsä yläpuolella ja istuutui sitten hänen ojennetulle kädelleen. Silitettyään sen kiiltäviä höyheniä, otti hän sen tuoman kirjeen lukeakseen. Kirje oli hänen isältään. Jokainen sivu oli täynnä sotatietoja. Sota levisi maasta maahan, ja nyt olivat hänen isänsäkin joukot varustetut. Tämä oli jo vanha, mutta ei sentään liian vanha kaatumaan oikean asian puolesta! Kaikki hänen viisi veljeään olivat jo lähteneet sotaan. Ei yksikään mies saanut istua kotilieden ääressä! Missä viipyi Päiviö joukkoineen?

Veronica tunsi sydämensä kutistuvan kokoon tuskasta. Nopeasti piilotti hän kirjeen hameeseensa ja ajatteli, ettei ikinä jättäisi tuota sanomaa herralleen ja puolisolleen. Sinä päivänä ei hän lähtenyt ratsastamaan. Kurt aseenkantaja sai taluttaa hevosen takaisin talliin. Mutta kun tuli ilta, ojensi hän vaieten kirjeen kuningas Päiviölle.

Kaksi päivää myöhemmin ratsasti kuningas länteen päin sotajoukkonsa etupäässä. Kuningatar Veronica seisoi katsomassa ulos tornikamarin ikkunasta. Hitaasti kiemurteli ratsujoukko eteenpäin kahlauspaikan poikki. Kuningas Päiviön ori hyppi jo toisella rannalla, ja hänen varustuksensa loisti auringossa. Hän kääntyi satulassa ja katsoen linnaa ja kalliosaarta heilutti hän raskasta kypäriään korkealla ilmassa, niin että sulat liehuivat. Nuori kuningatar ojensi käsivartensa häntä kohti, ja kun ratsujoukko oli kadonnut ensimäiseen tienkäänteeseen, nojasi hän päänsä ikkunanpieleen ja kyyneleet valuivat pitkin hänen poskiaan.

Vuoden kuluttua sai kuningatar Veronica sanoman puolisoltaan. Kurt aseenkantaja oli ratsastanut päivät ja yöt.

— Herrani ja kuninkaani tervehtää armollista puolisoaan, sanoi hän, ja näin kuuluu hänen sanomansa:

»Kuolema kulkee kentillä kuin viikatemies. Isäsi, kuningas, on kaatunut. Armollisen äitisi on pukeuduttava leskenpukuun. Lohduttakoon Jumala häntä hänen surussaan.»

— Miten kuningas Päiviön itsensä laita on? kysyi kuningatar Veronica kalpein huulin.

— Hänen maineensa kasvaa päivä päivältä, mutta kuitenkaan ei hän ole yhtä iloinen kuin ennen, sanoi Kurt aseenkantaja. Joukkomme harvenee. Missä miekkojen teräskielet puhuvat, siellä ihmiset vaikenevat. Mutta sotilaan ammatti on joka tapauksessa hyvä. Silmä silmästä, hammas hampaasta.

— Tervehdä herraasi ja kuningastasi, sanoi kuningatar. Kurt aseenkantaja kumartui suutelemaan hänen hameensa lievettä.

Kaksi vuotta myöhemmin seisoi Kurt jälleen kuningattarensa edessä.

— Näin kuuluu herrani ja kuninkaan! sanoma, sanoi aseenkantaja:

»Taivas ja maa hukkuvat. Maailman neljällä kulmalla palaa. Kahlaamme veressä. Kaupungit ovat raunioina ja kansat lakaistaan pois. Kunpa saisi pistää miekkansa tuppeen! Kaipuu vetää kotia kohden, mutta velvollisuus käskee: jää!»

— Miltä kuningas nykyisin näyttää? kysyi kuningatar, ja hänen äänensä vapisi.

— Kalpealta ja synkältä, sanoi Kurt aseenkantaja. Mutta olen kuitenkin sitä mieltä, että sotilaan on hyvä saada tapella sydämen halusta.

— Sano herralleni, että hän on minulle hyvin rakas, sanoi kuningatar hiljaa. Kurt aseenkantaja kumartui suutelemaan hänen hameensa lievettä. —

Vuosi kului toisensa jälkeen, ja aina vain leimusi sodan liekki yhtä kuumana. Nälkä, puute ja kallis aika kulkivat kautta maailman, ja kuningas Päiviön maassa astui suru sisälle monen mökin ovesta. Kuningatar Veronica kulki kaikkialla hiljaisena ja auttavana. Missä puute oli suurin, siellä oli hän läsnä. Kuitenkin kasvoi nurina alinomaa kumeana ja uhkaavana. Missä viipyy kuningas Päiviö? Miksi eivät meikäläiset saavu? Rauhaa! Rauhaa ja leipää!

Enimmäkseen asui kuningatar kalliosaarella. Hänen kullankeltaisessa tukassaan oli nyt leveät hopeajuovat. Joka ilta istui hän auringonlaskun aikaan tornikamarissa ja katseli sinertäviä metsiä lännessä. Jossakin siellä kaukana taisteli kuningas Päiviö toivotonta taistelua, sillä aikaa kuin levottomuus kuohui nuoren viinin tavoin täällä kotiseudulla. Nähneekö hän milloinkaan enää kuningas Päiviön kultaisten varuksien loistavan kalliosaaren salmen läntisellä rannalla!

Hän muisti kumminsa, haltijatar Smaragdan, sanat: »Annan sinulle taivaan ja maan.» Miten huonosti olivatkaan sanat käyneet toteen! Hän otti kultavanteen hiuksistaan, ja istui se kädessään. Hän käänteli vannetta ja katseli kiven heijastavaa pintaa. Kääntäessään sen alas päin, näki hän veden kalliosaaren ympärillä. Hän näki aaltojen hiovan kalliopaasia, ja levien keinuvan veden pinnan alla iltamainingeissa. Kääntäessään kiven ylöspäin, näki hän mäntyjen kyhmyiset latvaoksat ja korkealla niiden yläpuolella kiitävät pilvet.

— Mitä huolin minä taivaasta ja maasta, ajatteli kuningatar Veronica surullisena, ja piti huomaamattaan kiveä suoraan edessään. Mutta kun hän sattumalta katsahti sen kirkkaaseen pintaan, kohtasi hänen katseensa sinertävän metsänreunan lännessä. Metsän tuolla puolen näki hän laaksoja ja järviä ja taas uusia peninkulmien laajuisia metsiä ja uusia niittymaita. Ja noiden rajattomien etäisyyksien takana kohtasi hänen hämmästynyt katseensa vieraita maita ja tuntemattomia seutuja. Hän näki savuavia kyliä ja taistelevia ihmisiä. Kaikkein kauimpana oli kaksi sotajoukkoa taistelussa keskenään mustan kuoleman virran rannalla. Hän näki herransa ja puolisonsa kultaisten varuksien loistavan ja hänen valkean sulkatöyhtönsä heiluvan taistelun kuumimmassa tuoksinassa. Toinen oli tässä voittava, toinen kuoleva, mutta kumpi? Toinen oli ratsastava kuoleman virran mustan veden halki, toinen ylös elämän viheriöiviä kunnaita. Mutta kumpi noista kahdesta, joiden komentosanat johtivat joukkoja? Ahdistava tuska valtasi hänet, kunnes hän näki kultaisen asepuvun horjuvan ja oriin hitaasti kulkevan alaspäin kantaen herraansa yli kuoleman virran tumman syvyyden.

Tietämättä oikein, mitä teki, painoi hän kultavanteen jälleen päähänsä, nousi ylös ja kulki linnan läpi puistoon. Tultuaan kahlauspaikalle, otti hän silkkikenkänsä ja sukkansa käteensä, keräsi kokoon hameensa laskokset, ja astui hienouurteiselle merenhiekalle. Sillä nyt hän tiesi, että hänen oli kuljettava eteenpäin, läpi metsien, yli järvien ja vuorten, aina kuoleman virran mustan veden partaalle asti.

Hän kulki kulkemistaan. Joskus sai hän ajaa vähän matkaa jonkun ajomiehen rattaissa tai olla kyyryllään laivurin purren kokassa. Viimein saapui hän kuoleman virralle. Joki oli leveä ja vuolas, mutta hänen täytyi päästä sen yli. Lauttamies mittaili häntä katseellaan päästä jalkoihin.

— Jos saan päässäsi olevan kultavanteen, niin soudan sinut yli, sanoi hän.

Kuningatar otti haltijatar Smaragdan vanteen käteensä ja katseli sitä.

— Ken ymmärtää, mitä omistaa, ennenkuin kadottaa sen, ajatteli hän ojentaessaan vanteen lauttamiehelle ja astui veneeseen.

Kun portit joen toisella puolen avautuivat, seisoi kuningas Päiviö kultaisessa asepuvussaan odottamassa häntä. Kypärää valkeine töyhtöineen piti hän käsivarrellaan. Kuningatar huomasi hänen hiuksensa yhtä harmaiksi kuin omansa.

— Päiviö, Päiviö, sanoi kuningatar Veronica painaen päänsä hänen sydäntään vasten, olen pelännyt ja vavissut sinun puolestasi, sillä maa hukkuu.

— Mitä siitä, sanoi kuningas Päiviö, eikö se ole ansainnut kohtaloaan!

— Miksi muuttuu ympärillämme niin valoisaksi, ja miksi taivuttavat kaikki päätään? sanoi Veronica.

— Maailmojen Herra lähestyy, sanoi kuningas Päiviö, vaipukaamme polvillemme ja kumartakaamme häntä. Taivas ja maa hukkuvat, mutta hänen valtakuntansa pysyy iankaikkisesti.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KULTAHUNTU ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KULTAHUNTU

- SISÄLLYS:

- KULTAHUNTU.

- PIKKU-PENTTI JA PRINSESSA.

- HYR-RYR JA PUNAINEN KERÄ.

- MITEN PEKKA PELASTI PRINSESSAN.

- SUUNNATON AARRE.

- NELJÄ VELJESTÄ.

- KURT ASEENKANTAJA.

- TAIVAS JA MAA HUKKUVAT —

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE