The Project Gutenberg eBook of La resclosa

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: La resclosa

Drama en tres actes

Author: Ignasi Iglesias

Release date: March 16, 2025 [eBook #75635]

Language: Catalan

Original publication: Barcelona: Tip. L'Avenç, 1900

Credits: Editor digital: Joan Queralt Gil

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LA RESCLOSA ***

La resclosa

Drama en tres actes

Ignasi Iglesias

1900

PERSONATGES

Nuria

20 anys

Quima

55

David

25

Adriá

28

Blai

60

Arcadi

24

Mingo

23

L’acció, a la montanya.

Època, actual.

Esquerra i dreta, les de l’actor.

Aquesta obra va esser representada per primera vegada, a Barcelona, en el «Teatre Romea» (Català), la nit del 17 de Novembre de 1899, baix el següent repartiment: Nuria, Da. Dolors Delhom; Quima, Da. Agna Monner; David, D. Enric Borràs; Adriá, D. Enric Guitart; Blai, D. Jaume Virgili; Arcadi, D. Ernest Fernandez; Mingo, D. Joan Domènech.

Director artistic: D. Enric Borràs.

Anteriorment, com a prova d’estudi, La Resclosa va representar-se a Sitjes, en el teatre del “Prado Suburense”, la nit del 25 de Juliol de 1899, amb el següent repartiment: Nuria, Da. Dolors Goula; Quima, Da. Antonia Mas; David, D. Joan Quintana; Adriá, D. Joaquim Vinyas; Blai, D. Miquel Sirvent; Arcadi, D. Josep Sulé; Mingo, D. Víctor Baldirà.

Director artístic: l’autor.

A Sitjes, abans de la representació del drama, va esser llegida una conferencia del jove escriptor D. Rafel Font sobre El teatre modern català.

ACTE PRIMER

L’escena representa un base de roures i alzines, ombrívol i luxuriant. De part a part de la mateixa, dividint la gleva en parterres naturals i d’una manera laberíntica, s’encreuen diferents corriols. Al mig, no més fins a segon terme, no hi ha cap arbre, quedant un espai ombrejat pel fullatge dels arbres dels costats. Per entre l trepat del brancam del darrer terme, a travers d’un ambent molt net i desentelat, s’ovira la silueta d’unes montanyes pirenaiques de tons blaus-verdosos, reflexades pels resplendors del sol. A l’aixecar-se l teló, en David i l’Arcadi pinten, asseguts en cadires de campanya, l’un a primer terme i l’altre quasi al mig de l’escena.

ESCENA I

EN DAVID I L’ARCADI

ARCADI

(S’aixeca, i desde certa distancia, lot calant foc a la pipa, contempla, a mitja vista, el quadro que està pintant.)

DAVID

Com te va, Arcadi?

ARCADI

De primera! Que consti! Vine!

DAVID

Eh! (Llençant el pinzell i la paleta.)

ARCADI

I ara!

DAVID

Vaia: no tinc ganes de pintar.

ARCADI (tot satisfet)

Jo sí.

DAVID

Millor per tu. (S’ageu a l’herba.)

ARCADI

Vés què m’hi dius.

DAVID

Deixa-m estar, home, no m’amoïnis!

AKCADI

Dò-m una mirada a l’ultim terme.

DAVID

Ja va bé.

ARCADI

Aixeca-t, que ho veuràs.

DAVID

(S’aixeca amb indolència i mira l quadro de l’Arcadi.) Bé… bé…

ARCADI

Am sinceritat: què ten sembla?

DAVID

L’ultim terme no m’acaba de convèncer.

ARCADI

I això? Que no s’explica prou?

DAVID

Has d’apretar una mica ls tons calents. Tot plegat resulta fred, i en el natural… veus?… Després, te surt tot ximicat. Comprens?

ARCADI

Sí, home, sí. (Com tocat de l’amor propri.)

DAVID

Ho tens entès? (Se n’entorna a seure en el mateix lloc d’abans.)

ARCADI

Sí. (Posant-se a pintar.) Deixa-m el tubo de groc d’índia.

DAVID

No n gasto.

ARCA Dl

Vatua!… Un to tant calent!

(En David, no trobant-se bé assegut, torna a ageure-s a l’herba, boi fumant un cigarret.)

ARCADI

Quina mandra tens, David!

DAVID

No… no ho fa això.

ARCADI

I doncs?

DAVID

Oh! Vés que t diré jo, ara…

ARCADI

Ah, ah! (Va pastant el color a la paleta.) Quin to més just! (Mirant al natural.)

DAVID

Ves relacionant el primer terme amb el segon, que t desentonen.

ARCADI

Ah, sí! (Pinta.) Malvinatge la paleta!

DAVID

Què tens?

ARCADI

Res.

DAVID

Doncs, pinta i calla.

ARCADI

Aviat que la faig a miques!

DAVID

Vés, pren la meva.

ARCADI

No, no cal.

DAVID

Vaia, treballa, treballa. (Curt silenci.)

ARCADI

I, tu, què fas parat?

DAVID

Deixa-m estar, no m diguis res, home!

ARCADI

Que tens sòn ?

DAVID

No, tinc sòn. (Curt silenci.)

ARCADI (pintant)

Ara, ara va bé! Vine, David!

DAVID

Pinta, pinta.

ARCADI

Quin efectarro, noi! (Mirant-se l quadro molt content.)

DAVID

Però, calla, si vols!

ARCADI

Aixeca-t, home, aixeca-t!

DAVID

No estic de vena!

ARCADI

No estàs de vena? (Deixa ls pinzells i la paleta i s’acosta an en David.) Com vols estar-hi? Sembla mentida que siguis tant criatura!

DAVID

Jo?

ARCADI

No, jo!

DAVID

Per què m’ho dius?

ARCADI (confidencialment)

Que no vas observar res ahir vespre?

DAVID

Què vols dir?

ARCADI

No vas fixar-te en l’Adriá?

DAVID

Ah, ja!… I, bé, perquè és tant bestia!

ARCADI

Oh, noi! Posa-t tu en el seu lloc.

DAVID

Sí… I què?

ARCADI

Això de proposar a una xicota que està a punt de casar-se…

DAVID

Lo del retrato?

ARCADI

Sí, això mateix.

DAVID

Què té de particular?

ARCADI

Per mi, re; però per l’Adriá… No sé, figura-t!…

DAVID

Arcadi: tu no m comprens! No, no: tu no m comprens!

ARCADI

Ja tornes am lo de sempre?

DAVID

Tu no ets prou artista. La vida no t diu res. Pintes, pintes de rutina, com podries fer qualsevol altra cosa… Què t diré jo?…

ARCADI

No, no ho diguis.

DAVID

Tens raó: val més que calli, perquè potser seria massa depressiu per tu lo que ara jo t diria.

ARCADI

Tens unes coses!… No puc contradir-te en res!… Romàntic, més que romàntic!

DAVID

Escèptic!

ARCADI

Sempre estàs fantasiant, idealisant-ho tot.

DAVID

Calla, calla, perquè encara m’enfadaria! Tu no ets prou artista, ja t’ho he dit. Et poses davant d’un panorama, i en ell no hi veus res: no hi veus un estat d’ànima. Et poses davant d’una figura humana, i en ella sols hi veus la línia, el color: quasi res. Per tu tot és en ella exterior, com si de dins fos buida, com si no sentís, com si no pensés… El pintor també ha d’esser psicolec, perquè, si no, no és artista.

ARCADI

Noi, quina reventada!

DAVID

Dies ha que m’avises, que m reconvens…

ARCADI

Ho faig pel teu bé.

DAVID

Ho fas perquè… No sé per què ho fas.

ARCADI

Si la simpatia que tu sents per la Nuria no fos més que això…

DAVID

Què vols dir?

ARCADI

Senzillament que l’estimes.

DAVID

Si, sí, que l’estimo.

ARCADI (am presumpció ridicola)

Ho veus com també sóc psicolec?

DAVID

Ah, Arcadi!

ARCADI

Tu recauras. Tornaras a estar malalt. Els aires del camp…

DAVID

Ells m’han salvat la vida.

ARCADI

Però procura no recaure.

DAVID (am to moll viu)

Per què m’ho dius això?

ARCADI

Per què t’ho dic? Ja veuràs: me vols creure a mi? Tornem cap a Barcelona… Ara quasi ja estas restablert i no hi ha perill de res.

DAVID

A Barcelona m’hi moriria. Necessito aire,sol… Aqui estic molt bé. Anar-men seria la meva perdició.

ARCADI

No sé per que.

DAVID

Aquí he trobat el complement de la meva ànima. Tot jo era una idealitat: me faltava estimar la vida, que, gràcies an aquesta Naturalesa, avui sento vessar del meu cor.

(Apareix l’Adriá pel segon terme de l’esquerra. Vesteix trajo de llana grisenca de bon escaient. Du barretina morada i corbata de dol, amb el nus a l’estil dels carreters. Porta una vareta de freixa.)

ESCENA II

ELS MATEIXOS I L’ADRIÁ

ARCADI

Hola, hereu!

ADRIÁ

Què hi ha, senyorets?

ARCADI

Per ara, ja ho podeu veure.

ADRIÁ

Vostès cada dia lo mateix.

ARCADI (amb ironia)

I vós… cap a l’hostal.

ADRIÁ

No; no encara… Més tard… potser que m’hi arribi.

(En David segueix pintant.)

ARCADI

Bé, home, bé… I què tal: quan és el casori?

ADRIÁ (amb intenció)

Aviat.

ARCADI

Ah! Sí? Doncs, ja és cosa feta?

ADRIÁ

Sembla que sí.

ARCADI

Me n’alegro, Adriá.

ADRIÁ

Si no s’hi espatlla res.

ARCADI

Oh! No ho crec pas.

ADRIÁ

No s pot dir blat que…

ARCADI

Com?

ADRIÁ

Oh! Re, re. Déu ajud d’aquí aquell dia!

ARCADI

No crideu el mal temps. Qui s pogués trobar en el vostre lloc!

ADRIÁ

Es que en aquest món hi ha gent que no sap estar-se de fer mal, i, de rebot, sen fan a sí mateixos.

ARCADI

No us ho prengueu així! No sé què us fa parlar d’aquesta manera!

ADRIÁ

Ja ho sabrà.

ARCADI

Francament, hereu…

ADRIÁ

Oh, ja, ja!

ARCADI

No serà tant.

ADRIÁ

Tant-de-bo! No és pas que jo ho disitgi… Però si massa a un hom l’empenyen… a l’ultim rodola, perd la paciència i fa un disbarat. I allavors reb qui reb.

ARCADI

Que aviat us apureu !

ADRIÁ

Jo? No, cah! No m’apuro mai. Però que no m busquin el còs… que no mel busquin, perquè, si no, em trobaran l’ànima.

ARCADI

No us hi encaparreu.

ADRIÁ

I què m tinc d’encaparrar!

ARCADI

No faltaria més!

ADRIÁ

També sé anar am peus de plom, quan convé; però com que 1 carro…

ARCADI

Home!…

ADRIÁ

Bé: que no s’hi cancin.

DAVID

Igualment, Adriá.

ARCADI

Ja us en aneu?

ADRIÁ

Sí, que tinc feina.

ARCADI

Vaia, doncs.

DAVID

Adéu-siau.

ARCADI

D’aquí després.

(L’Adriá sen va poc a paquet, mirant an en David am recel, pel primer terme de la dreta. L Arcadi s queda moll estranyat.)

ESCENA III

ELS MATEIXOS, MENYS L’ADRIÁ

ARCADI

Tu! Tu!

DAVID

Què?

ARCADI

Que no l’has sentit?

DAVID

Eh?

ARCADI

Que no estaves atent?

DAVID

Què? Digues.

ARCADI

No has sentit l’Adriá? Quina manera tirar-te 1 guant!

DAVID

Ane mi?

ARCADI

Sí. Es veu que 1 xicot està cremat.

DAVID

Deixa-1 dir!

ARCADI

Es que té raó!

DAVID

Però, tu també ets així? Sembla mentida que un home que vol ser artista tingui prejudicis que li facin veure les coses com la gent vulgar!

ARCADI

Vaia: no m’hi vinguis am les teves teories. A mi ningú m desfà que tu vas a fer infeliços a dos cors que, am tot i d’una manera primitiva, poden viure ben satisfets. No sé pas què li trobes a la Nuria. De maca ho és, no ho nego; però la seva hermosura és simple, no té matisos prou expressius.

DAVID

Tu no tens ulls pera apreciar la seva hermosura. Tu no més sents que l’art histeric. Tu no veus l’art de la vida, l’art verge que s manifesta lliurement, sense artificis; l’art etern que ofereix la Naturalesa.

ARCADI

Quina obsessió hi tens, en mi!

DAVID

Perquè t’estimo. Jo t voldria veure un altre. Em fa pena que t’enorgulleixis del teu caràcter bohemi. L’artista no ha de descendir mai al nivell del clown.

ARCADI

Que per ventura sóc així?

DAVID

Sí, que ho ets, sí. Has pres el món per una immensa pista, i no més procures divertir als filisteus, que mai ens podran compendre; an aquests que s creuen superiors a nosaltres amb el seu ideal de col·leccionar diners.

(Curt silenci.)

ARCADI

Escolta, David, una cosa.

DAVID

Digues.

ARCADI

I tu creus que la Nuria arribarà a compendre aixó que m dius a mi?

DAVID

Sí. És una ànima adormida; té la pugor de l’imbecilitat a sobre, però en el seu fons hi han recloses les energies d’una heroïna. És una xicota d’una intuició extraordinària i té un cor apassionadissim, fogós, com un petit sol emboirat. Que sen perden d’ànimes humils amb el llevat de l’heroe!

ARCADI

No sé què dir-te… Però…

DAVID

Què?

ARCADI

Deixem-ho córrer.

(Per la dreta ve la Nuria, un xic melanconica. Porta mantellina blanca i du un devocionari i uns rosaris a la mà.)

ESCENA IV

ELS MATEIXOS I LA NURIA

NURIA (am tristesa dolça)

Bon dia tinguin.

ARCADI

Oh, oh! Que vas maca!

NURIA

Ja hi som?

DAVID

Que venim d’oir missa, Nuria?

NURIA

Sí, senyor.

ARCADI (an en David)

Que no ho coneixes?

DAVID

Calla… (Suplicat.)

ARCADI

Has dit gaires pare-nostres?

NURIA (somrient am tristor)

Oh! Molts!

ARCADI

I per nosaltres… ja n’has dit forces?

NURIA

Que està d’humor!

DAVID

An aquest sí que… no 1 preocupa res.

NURIA

Així ho veig.

ARCADI

I a tu?

NURIA

Jo rai!

ARCADI

Estàs molt trista!

NURIA

No estic trista!

ARCADI

Que no set coneix en la cara?

NURIA

Es que vostès s’ho pensen. Ves per què… Deuen voler que salti i balli com una beneitona.

ARCADI

Per tu faràs.

NURIA

Sí… jo rai!

DAVID

No t’enfadis, per xò.

NURIA

Fugi!… I ara? Vès per què m tinc d’enfadar!

DAVID

Hi ha coses que molesten tant, que lo millor és callar-les.

NURIA

Ane mi tot m’és igual. Com que no tinc res que m privi 1 sòn…

DAVID

Estàs gaire animada?

NURIA (fingint estranyesa)

Animada?

DAVID (somrient i am molta intenció)

Ja s’acosta.

NURIA

Ah, ja! Ni tampoc hi pensava.

DAVID

No? Que és estrany!

NURIA

Vès ara am què surt vostè!

(L Arcadi contempla a la Súria am gran detenció.)

DAVID

Sí que t’interessa poc!

NURIA

No men parli, David. Faci-m aquest favor.

(Suplicat)

ARCADI (pera distreure la conversa)

Saps, Nuria, que estàs divinament?

NURIA (somrient.)

Ah! Sí?

ARCADI

Te cau molt bé la mantellina.

DAVID

Encara que ten burlis!

ARCADI

No men burlo. Quina delicadesa de línies!… Quina tonalitat més fina en tota la teva figura!

NURIA

Bah! Deixa-men anar cap a casa.

ARCADI

No ten vagis, encara.

NURIA

És que estona ha que m’esperen. M’he entretingut tant!

DAVID

Sí, ves, que aviat deurà venir aquell.

NURIA

Aquell?… Sempre diu lo mateix. Tot lo dia hi pensa, en ell.

DAVID

No li sóc tant ingrat com tu.

NURIA (amb estranyesa)

Ingrat?

DAVID

Pobre xicot! Tant que t’estima i tu tant indiferent que t mostres!

NURIA

Oh! Vostè ja ho diu.

ARCADI (a la Nuria)

I que estàs bé! Quina cosa més hermosa!

NUR1A

Vol callar!

ARCADI

No ten vagis, que n faré un esboç.

NURIA

És tard, és tard.

DAVID

Sí, vés, vés, que si no t’hi trobava…

NURIA

Miri: s’hauria d’esperar.

DAVID

Oh! Potser et renyaria.

NURIA

A mi?

DAVID

Vés, vés, creu-me.

NURIA

No sigui així.

(Sen va poc a poquet per l’esquerra, primer terme.)

ARCADI

Adéu.

DAVID

Adéu, Nuria.

NURIA

Passint-ho bé. (Desapareix.)

ESCENA V

ELS MATEIXOS, MENYS LA NURIA

DAVID

Pobra xicota!

ARCADI

Sí… ten compte!

DAVID

Tant simpàtica! Em fa una llàstima!

ARCADI

A mi gens! Ves per què t’ha de fer llàstima!

DAVID

Es malaguanyada pera aquell bretol.

(Per l’esquerra, tercer terme, apareix en Mingo boi taral·lejant una cançó popular verament catalana i fumant una punta de cigarro. Va en manegues de camisa, barretina vermella, calces de vellut de color d’oli, faixa blava i espardenyes am betes negres, sense mitjons.)

ESCENA VI

ELS MATEIXOS I EN MINGO

M1NGO

Hola, senyorets!

ARCADI

Hola, Mingo! Aon vas tant cremat?

MINGO

Fins a cal barber. (An en David). Ja l’espavilarà, ja, aquell!

DAVID

Qui?

MINGO

Aquell reganyós de l’Adriá.

ARCADI

De què se les heu?

MINGO

De que vol que se les hegui? No sap que és tant gelós?

ARCADI

Sí que tindrà feina, si no s cura!

MINGO

És clar que n tindrà, amb una dóna tant vistosa! Fort, massa poc, per xò! Aixís no l deixessin estar mai am tranquil·litat, per lo orgullós que és! Ui! Què s pensa! Sembla que tingui un rei al còs! I… total perquè son pare l deixarà una mica arregladet.

ARCADI

Crec que serà ric.

MINGO

Jo encara no ls he vist comptar els seus pistrincs. Diu que de diners i de bondat, la meitat de la meitat, i am prou feines.

ARCADI

Bé: què té amb en David?

MINGO

Romansos: veli-aquí. Lo que és ahir vespre m pensava que ja hi erem. Jo ja havia dit un pare-nostre al casament. Tant-de-bo, animetes santes, que la Nuria li hagués donat una carbassa més grossa que les de rabaquet!

ARCADI

No, pobre xicot!

MINGO

Pobre xicot? Ella sí que és de plànyer! Malaguanyada moça per ell. Quin poca solta! Ningú del poble 1 pot veure, per presumit i malcarat. No té cap amic, quasi. Ni les noies en fan cas. L’hereu! Feu-li pas! Li tinc una ràbia!

ARCADI

Perquè s casa am la Nuria?

MINGO

Sí, sí, per xò. Primer l’he estimada jo, que no pas ell. I més bé que ell!

ARCADI

Ah! Sí? Vatua en Mingo!

MINGO

Sí, senyor, sí! Però mai li he dit ni li diré que l’estimo, pobreta! Es mereix millor que jo i que aquell sorrut.

DAVID

Vet-aquí…

ARCADI

Ja t passarà, ja.

MINGO

Algun dia…

ARCADI

Faràs una desgracia.

MINGO

Encara que sen burli. Aon va aquell brètol de ricot!

ARCADI

Tu ho fossis com ell.

MINGO

Bon profit… Ella no l’estima gens.

ARCADI

No?

MINGO

Cah, barret! Ni ls mils!

ARCADI

Que t’estima a tu, potser?

MINGO

No: a un altre. (Mirant an en David.)

ARCADI

A un altre?

MINGO

Sí.

ARCADI

I, doncs, per què s casa am l’Adriá ?

MINGO

Oh! Això va de banda.

DAVID

Què vols dir?

MINGO

Vui dir… vui dir… que una cosa és casar-se i una altra l’estimació. Vostè (an en David) s’hi declares…

DAVID

Jo?

MINGO

Sí. Ja veuria com ella no s casava am l’Adriá.

DAVID

Com ho saps?

MINGO

Deixi-ho córrer.

DAVID (fent-se l desentès)

Tu no saps re.

MINGO

Que no? Que n’hi podria dir de coses! Com la sacrifiquen, pobra xicota!

ARCADI

Que 1 planti, an aquell!

MINGO

Ella pogués. Sa mare la farà una desgraciada. Tot és el promès. Si fos pobre, ni tampoc se l’escoltaria. Aquest panís que n fa fer de coses! (Am rabieta de noi.)

ARCADI

És molt interessada la Quima.

MINGO

Més que una garsa.

DAVID

I ella, la Nuria, que no va resistir abans de prometre-s am l’Adriá?

MINGO

No n’hi va costar poques, de llàgrimes!

DAVID

Sí?

MINGO

Sempre li ha fet fàstic.

DAVID

Però, com pot ser…?

MINGO

Sa mare no li va callar mai que l volgués, perquè un partit tant bo no s troba per desig; i, ella, com si re; toçuda que no l volia; fins que la Quima, tant i tant la va pregar, li va fer tants sermons…

ARCADI

I bé, home, ja s’arreglaran, un cop casats!

MINGO

Vostè (an en David), per què no s’hi descara? Desfaci aquest casament! Treurà una ànima de pena.

DAVID

Quins embolics que faries!

MINGO

Jo fos de vostè!

ARCADI

I si aquell?…

MINGO

Si és un bè!

ARCADI

Mira que un home gelós…

MINGO

Que s reventi!

ARCADI

Vaia un plan més original t’has tramat!

MINGO

No és cap bestiesa!

DAVID

Pobre Adriá!

MINGO

Com que an ell no l’estima i a vostè sí…

DAVID

No ho creguis.

MINGO

Que no? Ja veurà, fïxi-s’hi. Faci-la feliça, vostè que pot! Jo m’hi veiés am cor, no l pregaria tant, no! (Va per anar-sen.)

ARCADI

Que ten vas?

MINGO

Sí, senyor. Passint-ho bé.

DAVID

Adéu, Mingo.

ARCADI

Vine, home!

MINGO

No vui dir-los res més!

(Sen va, tot emmurriat, pel primer terme de la dreta.)

ESCENA VII

ELS MATEIXOS MENYS EN MINGO

ARCADI

Pobre xicot!

DAVID

Ja l’has sentit. (Se senten lladrucs de goços i crits de caçadors. Seguidament, un xic lluny, son un tret d’arma de foc.) Bo! Ja hi tornem a ser!

ARCADI

Són caçadors.

DAVID

Ja t dic jo que ns hem ben enredat!

ARCADI

Que no ns clavin una perdigonada.

DAVID

Que vols dir que hi ha perill?

ARCADI

Oh! Aquests caçadors devegades van tant cegos, que no veuen aont apunten. Que no ls servim de blanc!

DAVID

Vès, vigila, doncs. Fes-los un crit, si de cas.

ARCADI

Qui? Jo? Cah, barret! Que no m prenguessin per un cap de caça. (Mirant.) Ja volia dir jo! Tu: són el senyor Robert i el seu gendre.

DAVID

Ah! Sí?

ARCADI

Que anirà barato la caça! (Cridant.) Senyor Robert, senyor Robert! Men vaig a saludar-los.

DAVID

Deixa-ls estar, que deuen voler fer cacera.

ARCADI

Ja vinc desseguida. Vaig a provar si tinc bona punteria.

DAVID

En Guillem Tell!

ARCADI

Me n’hi vaig.

DAVID

Pinta, home, pinta!

ARCADI

Aviat tornaré. (Cridant més fort que de primer.) Senyor Robert, senyor Robert, no tiri, que sóc jo!

DAVID

Beneit, més que beneit!

(Desapareix l’Arcadi per l’esquerra del fons. Se van sentint els crits dels caçadors i els lladrucs dels goços. En David va pintant. S’onen al lluny vuit hores. Llarg silenci. Així que ja no se senten els crits dels caçadors ni els lladrucs dels goços, compareix la Nuria, vestida am senzillesa escaient. Va amb un canti de terriça a la mà.)

ESCENA VIII

LA NURIA I EN DAVID

DAVID

Aon vas, Nuria?

NURIA

A cercar aigua a la font pera uns senyors que s’esperen a casa.

DAVID

Que porten molta pressa aquests senyors?

NURIA (am candidesa)

No ho sé.

DAVID

Bé, bé… (Mirant-la de fit a fit, amb èxtasi.)

NURIA

Que ja han acabat de pintar?

DAVID

No encara. No s pot fer res.

NURIA

Per què?

DAVID

Oh! Què sap un! Lo que és jo…

NURIA

Què té? Que no s troba bé?

DAVID

Sí.

NURIA

Què li passa, doncs?

DAVID

Res: estic un xic neguitós.

NURIA

Què pinta?

DAVID

Res. No val la pena.

NURIA

A veure. (Mira l quadro.)

DAVID

No s pot mirar de dolent.

NURIA

I el seu company? (Mira l quadro de Arcadi.)

DAVID

Què ten sembla?

NURIA (no gosant-ho a dir)

M’agrada mes el de vostè.

DAVID

Avui no estic per pintar.

NURIA

Que potser està malalt?

DAVID

No estic malalt! (La mira fixament. La Nuria abaixa l cap ruborisada. Curt silenci.) Nuria!

NURIA

Que mana?

DAVID

Per què t’has tret la mantellina? Tant bé que t’escau!

NURIA

Que és burleta!

DAVID

Sí: t’escau divinament, i la seva blancor contrasta am la teva tristesa!

NURIA

Que m’hi vol retratar així?

DAVID

Sí. És de la manera que m’agrades més. Però, i si després et costa un disgust?

NURIA

Un disgust? No sé per què. (Am to natural.)

DAVID

De vegades…

NURIA

Què?

DAVID

La gelosia… Es una cosa tant terrible la gelosia!

NURIA

Ah! No temi.

DAVID

Es que ahir l’Adriá…

NURIA

Ah! Allavors que vostè va dir pera fer-me l retrato?

DAVID

Sí, allavors.

NURIA

Ell sí que…

DAVID

Ell, ell!…

NURIA

Si no li agrada, que ho deixi! Vès quin mal és! Té una mena de caràcter, aquell, també!

DAVID

Ja l té ben aspre, ja.

NURIA

Més de lo que vostè s pensa.

DAVID

Ja n’estic enterat. Sé que no m pot veure.

NURIA

No n faci cas.

DAVID

Que li he fet? (Am molta delicadesa.) M’he atrevit mai… ?

MBIA

Vostè? (Am dignitat.) No sé aquell xicot per qui m’ha pres, ni per què m vol.

DAVID

Prou que s veu per què t vol. Pera fer de tu la seva esclava. Perquè fas goig; per xò: perquè fas goig.

NURIA

I per res més? Sempre ho he dit! (Am veu concentrada i am molt sentiment.)

DAVID

Sempre ho has dit? Ane qui ho has dit?

NURIA

An els meus pares.

DAVID

Així, doncs, tu no estimes a l’Adriá.

NURIA (inconscientment)

Sí…

DAVID

No: tu no l’estimes. No m’ho neguis, que t’ho llegeixo a la cara.

NURIA (am molta fredor)

Sí que l’estimo: cregui-m.

DAVID

No, no menteixis.

NURIA

Veurà…

DAVID

Tu l’avorreixes.

NURIA

Li dic que no. Si m’hi caso! (Esforçant-se pera convèncer an en David.) Que no sap que m’hi caso? (Amb ironia trista.)

DAVID

T’hi cases? Per força!

NURIA

En què s fixa?

DAVID

En que l’Adriá no satisfà les teves ambicions ni els teus somnis de ventura. Em fixo en que ell és tant diferent de tu, en que la seva ànima és tant inferior a la teva, que… Però, què dic, si tot és en va!

NURIA

(Mirant encisada an en David, diu am molta ingenuitat.) Ja l’entenc, ja. Devegades també hi penso, com vostè… Més, l’obediencia! L’obediencia, David!

DAVID (am sarcasme)

Sí, l’obediencia!

NURIA (amb ingenuitat)

I l’Adriá ja n’és, de ric… A mi què pot faltar-me?

DAVID

Tot: l’amor, la felicitat; això que no ns satisfà quan ens ho donen fet.

NURIA

(parlant-se a sí mateixa, am fonda meditació)

Ser una esclava… una esclava… Sí que és així… I no se n’ha de ser!

DAVID

El veritable amor no esclavisa: fusiona les ànimes.

NURIA (coordinant idees)

Ja no vol que vostè m retrati…

DAVID

Perquè és un egoista i tem perdre-t.

NURIA

Si ho fa així, em perdrà.

DAVID

Es clar que sí!

NURIA

Jo no faig pas res de mal! No fent res de mal, no consento que ningú m repti.

DAVID

Oh! Sí que n fas de mal!

NURIA (molt sobtada)

Jo? Vostè m’ho diu!

DAVID

An ell n’hi vas fer molt!

NURIA

Jo? Quan? Quin dia?

DAVID

El primer que li vas dir que l’estimaves.

NURIA (am gran sinceritat i fermesa)

Que no! Que no!

DAVID

Sí, si: li vas fer molt mal.

NURIA

Mai li he dit que l’estimés. Mai! Mai!

DAVID

No?

NURIA

Ni li vui dir, ni li diré encara que m matin: no l puc enganyar.

DAVID

Ho veus com te sacrifiques, ho veus?

NURIA

No, no: ho faig resignada. (Am candorosa humilitat.) Deu ser la meva estrella.

DAVID

La teva estrella!… No, no; jo no puc tolerar que set sacrifiqui i es mercadegi am les teves gràcies. I tu hi consents perquè no t creus prou forta pera eslliurar-te d’aquest munt de prejudicis que pesa damunt teu.

NURIA

Què hi faré ara? Ja és tard.

DAVID

No és tard, no.

NURIA

Mataria als meus pares de pena! Pobra mareta meva! Tant que me l’estimo! Sí, sí! Jo m casaré am l’Adriá; al peu de l’altar juraré ser seva; li diré… que l’estimo!… No, no: això no li diré mai! Però li seré fidel, sempre fidel! Li vaig donar paraula i no puc trencar-la.

DAVID

Tu no faràs res de lo que dius. No, que no ho faràs !

NURIA

Quin recurs em queda?

DAVID

El de no accedir al teu sacrifici.

NURIA

Que aviat ho diu!

DAVID

Ho dic, i jo al teu lloc ho faria. Jo t deslliuraré!

NURIA

Vostè!

DAVID

Sí, jo, que vui salvar-te!

NURIA

Vostè! Vostè!

DAVID (am passió intensa)

Sí, sí, que t vui per mi! Et vui meva, que jo t’estimo, Nuria, t’estimo am tota la meva voluntat!

NURIA

Oh! Pobra de mi!

DAVID

Nuria!

NURIA

Verge del cel, ampareu-me!

DAVID

Tu m’has d’estimar, que ho necessites. El teu cor t’ho exigeix. Nuria, Nuria! No abaixis el cap i mira-m amb aquests ulls que vessen intel·ligència. No m creguis un malvat que ve a ennegrir la teva sort. Jo sóc el teu deslliurador! Jo t duc la felicitat!

NURIA

Oh David! Jo no disposo de mi.

DAVID

Lluita, lluita am coratge contra tots els obstacles que set presentin!

NURIA

No pot ser, no pot ser!

DAVID

Ha de ser!

NURIA

Deixi-m, cregui-m! Vostè serà un desgraciat, i jo…

DAVID

No, no puc deixar-te.

NURIA (am gran prec)

Faci un esforç!

DAVID

Com vols que pugui, si estimo tant la vida que en tu veig idealisada!

NURIA

Procuri per vostè. No pensi en la meva sort. La meva sort és aquesta: no men mereixo d’altra.

DAVID

Tu t sents morir ofegada… No t podràs resignar mai a viure com una esclava!

NURIA

Oh! Quin horror!

DAVID

Desperta d’aquest ensopiment que t té com estabornida! Rebela-t contra tot i contra tots! Els meus braços t’esperen pera amparar-te! Ets meva! (L’abraça.) Ets meva! Que m’ho disputin! Que vinguin a arrencar-te dels meus braços! (La besa apassionat.)

NURIA (vençuda d’amor)

Ah!

DAVID

Ets meva!

NURIA (quasi plorant)

David!

DAVID

No ploris, Nuria, que l teu plor m’acobardeix i espanta. Sigues valenta i decidida, que t sobren energies pera ser-ho… Mira-m enamorada, am tota llibertat, com jo t contemplo a tu!. . . Dóna-m coratge pera deslligar les teves ales frisoses d’alçar el vol! (Poc apoquet, i amb idilica tendresa, la du, agafada per la cintura, cap al fons del bosc.)

NURIA (en veu molt baixa i dolça)

David! David!

DAVID (ben dolç i a cau d’orella)

Anima pura, verge de montanya, viola boscana que am la teva aroma humil i delicada m’endolceixes l’esperit! Amor de la meva vida, joia de l’art, per sempre, per sempre meva, per sempre més la meva estimada!

(Desapareixen. Curt silenci. Toma l’Arcadi tot adalerat.)

ESCENA IX

L’ARCADI SOL

ARCADI (crida, mirant entorn seu)

David! David! Aon deu ser? David! David! Bah, bah!

(Es posa a pintar. Desprès d’un llarg silenci, apareix l’Adriá pel primer terme de la dreta.)

ESCENA X

EL MATEIX I L’ADRIÁ

ARCADI

Ditxòs de vós, Adriá!

ADRIÁ

I, això, per què?

ARCADI

Home, perquè feu festa.

ADRIÁ

I vostè?

ARCADI

Jo? Mireu, treballant.

ADRIÁ

Això rai, perquè vol. Qui li priva de fer festa?

ARCADI

Ningú.

ADRIÁ

Aon té 1 company?

ARCADI

Ara mateix era aquí.

ADRIÁ

Sembla que ell no s’hi mata.

ARCADI

No gaire.

ADRIÁ

Veig que li ha provat aquest terreny.

ARCADI

Molt. En cosa de quatre mesos no més s’ha posat tant bo que ja sembla tot un altre.

ADRIÁ

Que sí, que sí.

ARCADI

L’haguessiu vist a Barcelona! Pobret! S’acabava d’empassar!

ADRIÁ (amb ironia)

De quin mal patia?

ARCADI

Encara no ho he arribat a entendre. L’un metge deia una cosa; l’altre, una altra. A casa seva creien que era tisic.

ADRIÁ

Si que estava apurat!

ARCADI

Molt! Sort de les aigües d’aquest poble, perquè, si no, ja no sen cantaria gall ni gallina. Després, com que aquí ha estat sempre tant ben cuidat…

ADRIÁ

Sí, crec que sí.

ARCADI

Jo us en responc.

ADRIÁ

Ja estic enterat de la manera que s porten amb ell a l’hostal.

ARCADI

Voleu callar! Ni que fos un fill!

ADRIÁ

0 un gendre. Tot-hom li té llei.

ARCADI

I que s’ho mereix.

ADRIÁ (sempre amb ironia)

Prou. Llàstima que la noia ja estigui compromesa!

ARCADI

Que voleu dir que haurien pogut arreglar alguna cosa?

ADRIÁ

Vaia.

ARCADI

Vos ho creieu?

ADRIÁ

Per que no?

ARCADI

No veieu que en David és un xicot… com us diré?… un xicot…

ADRIÁ

Vol dir un senyoret. I jo sóc un pagesot…

ARCADI

No parlo per vós, home!

ADRIÁ

Veig que la moça li agrada… que li parla més de lo que li pertoca…

ARCADI

Sense segona intenció.

ADRIÁ

Això no ho sé… Lo que si li asseguro és que a mi no m plau massa.

ARCADI

Home, no us ho prengueu així!

ADRIÁ

M’ho prenc com ho haig de pendre, que ho veig clarament. El seu amic creu poder-se burlar de mi, i que no ho provi, que, si no sap qui sóc, ho sabrà.

ARCADI

I ara! Qui us ha alarmat?

ADRIÁ

Ningú. Digui-li que vagi alerta, perquè si s’ha posat bé de salut en aquest poble, pot perdre-ho tot d’un plegat.

ARCADI

No us feu tant poc favor! Si alguna brometa, tant ell com jo, fem a la Nuria, ho podeu ben creure, no és mai am cap mal fi.

ADRIÁ

Si no m refereixo a vostè!

ARCADI

És que sóc jo l’unic que devegades potser em propasso una mica.

ADRIÁ

Si és ell, el que s propassa! De vostè res me fa res: ja veig que és el seu tarannà. Però ell…

ARCADI

Que 1 coneixeu poc an en David!

ADRIÁ

Així no l’hagués conegut mai!

ARCADI

Si parleu per alló d’ahir vespre… sabeu ?… allò del retrato…

ADRIÁ

Sí: sem va posar malament.

ARCADI

No n feu cas! A Barcelona sen fan molts de retratos. Jo mateix he pintat senyores ben maques… i com si res. Quin mal és? Veureu: és el nostre ofici.

ADRIÁ

Vostès a Barcelona facin lo que ls-e sembli bé; però aquí procurin llaurar dret, o del contrari…

ARCADI

No ho agafeu tant a la valenta, home! Ja ho sabem que s’acosta l’hora…

ADRIÁ

Sí…Jo li prometo que, pesi a qui pesi, la Nuria serà la meva dòna.

ARCADI

No ho ha de ser!

ADRIÁ

Potser que m costi algun sacrifici.

ARCADI

No us entenc.

ADRIÁ

O algun disgust. Veurem. Però que la Nuria serà meva!… (Passa a l’esquerra). Digui al seu company que no s’emboliqui, que no s busqui lo que no té. Digui-li que les aigües poden cambiar-se, que si fins ara li han provat…

ARCADI

No tingueu por!

ADRIÁ

Jo n tinc molta, de por!

ARCADI (bromejant)

És que mala herba mai mor.

ADRIÁ

Així ho diuen. Però, nosaltres, els pagesos, sap què fem am la mala herba?

ARCADI

Què feu?

ADRIÁ

La seguem.

ARCADI

Oh! Prou que rebrota.

ADRIÁ

Devegades.

ARCADI

Sempre. O bé n surt de nova.

ADRIÁ

Allavors… l’arrenquem d’arrel: per xò hi som nosaltres. (Am veu concentrada.)

ARCADI

No ho sabia.

ADRIÁ

Doncs, ja ho sap. Quan vingui l senyoret, no s descuidi de dir-li.

ARCADI (amb ironia)

No passeu ànsia.

ADRIÁ

Sembla que vostè també…

ARCADI

Què?

ADRIÁ

Que s’ho prengui a tall de mitja manta.

ARCADI

Fugiu, home! Sempre és bo l saber.

ADRIÁ

És que, si no…

ARCADI (fent una rialleta conciliadora)

Que no aneu cap a l’hostal?

ADRIÁ (anant-sen)

No, no encara.

ARCADI

Adéu-siau, doncs.

ADRIÁ

Ah! Sí. Ja men distreia… Que s’hi conservi.

ARCADI

Igualment.

(L’Adriá seu va, molt recelós, pel primer terme de l’esquerra. L’Arcadi queda mirant-sel.)

ESCENA XI

L’ARCADI SOL. AVIAT EN DAVID

ARCADI

Aon deu haver anat aquell xicot?

(Pinta. Llarg silenci. Apareix en David precipitadament un xic traspostat.)

DAVID

Arcadi!

ARCADI

Ai, gràcies a Déu!

DAVID (en veu molt baixa)

Calla, calla!

(Se sent plorar a la Nuria.)

ARCADI

Eh? (Sorprès.) Què sento? Plors de dòna?… Sí!… David!… (Amb accent molt dramàtic.)

DAVID

Pst! Calla, calla, Arcadi!

(L’obliga a amagar-se darrera dels arbres.)

ARCADI

Però…

DAVID

Calla! Vine! Amaga-t, amaga-t!… Corre!… (Passa la Nuria, amb el canti a la mà, aixugant-se ls ulls pera contenir son plor delicadissim. En David la mira am goig i llàstima a la vegada. Al passar aquesta pel seu costat, va a consolar-la i ni gosa dir-li res. Quan la Nuria ha desaparegut, l’Arcadi, sol·lícit, neguitós, se dirigeix an en David.)

ARCADI

Però, David… ?

(En David s’asseu a l’herba moll trist, posant-se les mans a la cara.)

TELÓ PAUSAT

ACTE SEGON

L’escena representa l pati i el frontis d’un hostal. El fons és un paisatge molt pintoresc. Al darrer terme s’ovira la silueta d’unes montanyes blaves que s’enlairen per damunt d’altres un xic mes properes i més pujades de to. El segon terme, o siga la vessant d’aquestes montanyes, està molt ben conreat. Sembla talment una prada, d’un verd frescal i lluminós. Al fons, atravessant l’escena, hi ha la carretera am guarda-rodes i piles de grava. A l’esquerra, a primer terme, el frontis de l’hostal; al costal de la porta hi ha una finestra que dóna a la cuina, i una altra, a l’alçada de primer pis, plena de testos am clavellines, un ram de llorer sec, una ampolla amb oli d’herbes i una olla foradada pera niuar-hi els aucells. Davant del portal, ocupant la meitat de l’escena, s’enfila una parra ufanosa am molts penjolls de raims verolats, a sota la qual hi ha una taula i dos bancs de fusta ja negrosos i esberlats d’estar a l’intemperie. A ran de la finestra de la cuina hi ha un pou del que s pot extreure aigua per medi de corriola i galledes. Els pilans d’aquest estan entortolligats per una enredadera d’eura. Per entremig dels pilans se veu un paller i algun arbre. Al costat del pou hi ha un pedriç tot ple de testos am rosers, clavellines i violers. A la dreta, una figuera am molt brancam que s’extén per l’escena. Repenjats a la soca, uns quants feixos de canyes seques. És al dematí d’un dia d’estiu molt assoleiat.

ESCENA I

EN BLAI I L’ADRIÁ

(En Blai està pouant una galleda d’aigua. Té l porró al costat del pou. Aprop de la taula hi ha una altra galleda de fusta. Apareix l’Adriá pel fons.)

ADRIÁ

Bon dia, Blai.

BLAI

Hola, noi! Què diem de bo?

ADRIÁ

Per ara, ja ho podeu veure. I vós?

BLAI

Trempat com sempre.

ADRIÁ

Me n’alegro.

BLAI

Acosta-m aquella galleda. (Per la que hi ha aprop de la taula.)

ADRIÁ (donant-li)

Teniu.

BLAI

Ah, ah! És fresca com una rosa. (Per l’aigua que aboca a la galleda. Després hi posa l porró.) Ho veus, home?… Quima! Quima!

QUIMA (de dintre estant)

Què vols?

BLAI

Vès.

QUIMA (traient el cap per la finestra)

Què hi ha? Ah! Tu, Adriá?

ADRIÁ

Hola, Quima!

BLAI

Fes-li esmorzar.

ADRIÁ

No; no us amoïneu, per mi.

QUIMA

I ara, tu, també! (Desapareix.)

ESCENA II

ELS MATEIXOS, MENYS LA QUIMA

ADRIÁ

Vès ara per què… ?

BLAI

Deixa, home!

(Curt silenci.)

ADRIÁ

Aont és la Nuria?

BLAI

Potser és a dalt.

(Surt la Quima am dos plats de terriça, dugues forquilles, un pa moreno i una ganiveta.)

ESCENA III

ELS MATEIXOS I LA QUIMA

QUIMA

Apa: mentrestant llesqueu-vos pa, que desseguida porto lo demés.

BLAI

Tu: vès, arregla-ns una mica de ceba, unes quantes olives i, si pot ser, algun tomatec.

QUIMA

Està bé.

BLAI

Pera començar a fer rodar la mola.

QUIMA

Està bé.

(Sen va a la cuina.)

ESCENA IV

ELS MATEIXOS, MENYS LA QUIMA

BLAI (llescant pa)

Ah, ah!

ADRIÁ

Sí que triga la Nuria!

BLAI

Estigues pel menjar, home! Ja la veuràs. Am quin humor t’hi presentaràs, si encara no tens gens d’aliment al còs?

ADRIÁ

Es que…

BLAI

Deixa-t d’esques! Quina fal·lera!

ADRIÁ

No tant!

BLAI

Quan jo festejava am la Quima, em pots ben creure, no rompia mai el foc que abans no m’hagués atipat bé. L’estimació am gana… què vols que t digui?… no ha fet mai per mi.

(Apareix la Quima amb una plata plena de mongetes fregides i unes quantes costelles fetes a la brasa. A l’altra mà porta una amanida de ceba, tomatec i olives.)

ESCENA V

ELS MATEIXOS I LA QUIMA

QUIMA

Apa, ja està.

BLAI

Som-hi!… Té. (Ofereix la plata a l’Adriá.)

ADRIÁ

Preneu, home, preneu.

BLAI

Pren tu primer, que jo, quan en tinguis prou, faré canèt i nèt.

ADRIÁ

Doncs, teniu gana!

BLAI

Psè!… Encara, encara.

QUIMA

És un sac de mal profit.

BLAI

Sí. Què hi faràs, si un hom és així? Apa, apa, sense por! (Serveix a l’Adriá.)

ADRIÁ

Prou, home!

BLAI

Atipa-t i amaga-t pa!

QUIMA

No us ho acabareu tot.

ADRIÁ

Prou, prou! (Enretira l plat.)

BLAI

I tu, que també has d’esmorzar?

QUIMA

No. Ja ho he fet.

BLAI

Veus, jo? Tot hi va! (S’aboca tot el menjar.) Té: ja pots rentar-la. (Per la plata.)

QUIMA

Que no tens gana, Adriá?

ADRIÁ

No gaire.

BLAI

Que no piques? Pren un tallet de tomatec.

ADRIÁ

Teniu raó. (El pren.)

BLAI (donant-li l porró)

I beu, de passada.

ADRIÁ

No tinc set, encara.

BLAI

Doncs, beuré jo. (Beu refilant. Curt silenci.)

QUIMA

I com xerrica! Prou! Prou, Blai!

ADRIÁ

Calleu, que l fareu ennuegar.

QUIMA

Apa, apa, quina manera d’alçar el colze!

BLAI (deixant de beure)

Ah, ah! Què ten sembla?

ADRIÁ

Quin halè teniu!

BLAI

I quina refilamenta! Apa, beu, que és fresc.

ADRIÁ

Vinga.

BLAI (donant-li l porró)

Té. A veure si aguantes gaire.

QUIMA (fadigada)

Ai, Senyor!

BLAI

Que ets mut? Que no hi fas un refilet, Adriá?

QUIMA

Vaia, que l faràs riure i es tacarà!

BLAI

Amunt, amunt, noi! Apa, que és teu!

ADRIÁ (rient i deixant de beure)

Vatua l’home!

QUIMA

Té! Veus, poca solta? Tot l’has fet tacar.

BLAI

Oi, sí! (Esclafint a riure.) Tot el davant t’has ensolfat. Bé: això rai, que a la bugada sen va !

QUIMA

Ho haguessis de rentar tu!

BLAI

Veus? Tu, am solfes, no saps refilar, i jo, sense, sí. No series pas bo per músic.

ADRIÁ (rient)

N’hi ha un feix de vós!

BLAI

Així m’agrades!

QUIMA

Deixa-l estar, Adriá, que n’hi falta un bull.

BLAI (brindant el porró a la Quima)

Té, té: beu i calla.

QUIMA

Vés, troç d’ase!

BLAI

Apa, menja, Adriá: no t’adormis.

ADRIÁ

No us amoïneu.

BLAI

Noi, per tu faràs, doncs.

QUIMA

Com les trobeu aquestes costelles?

BLAI

Bones, bones. Es deixen menjar.

QUIMA

Digues, Adriá, digues: són tendres?

ADRIÁ

Sí, molt tendres: bona carn.

QUIMA

No són pas un xic crues?

BLAI

No: estan al punt. Una mica fumades, potser!

ADRIÁ

No, són fumades!

QUIMA

Aquest sí que en tot ha de trobar taps!

BLAI (cridant el gat)

Spsí! Spsí! Marruixa, marruixa! Aont és el gat?

QUIMA (amb espontanitat)

A la galleda.

BLAI

Mira, mira, que és de la broma!

QUIMA

Que ho sé jo ont és, el gat?

BLAI (llença un òs de costella)

Té: ja ho trobaran els goços.

ADRIÁ

Vaja, ja estic satisfet.

QUIMA

Voleu un raim?

ADRIÁ

No: jo no vui res més.

BLAI

No t sents am més coratge, ara?

ADRIÁ

Ja ho crec!

BLAI

Doncs, apa, que vingui la noia i garleu tant com volgueu. (A la Quima.) Ja pots treure tot això.

QUIMA

Ja va. (S’endú ls plats i lo demés a la cuina.)

BLAI

Encenem un radical. (Se treu un cigarro dels petits.) En vols un?

ADRIÁ

No, gràcies.

BLAI

Tu mateix.

ADRIÁ (després d’un curt silenci)

I què se n’ha fet, de la Nuria?

QUIMA

No fa gaire que era aquí. (La Quima desapareix.)

ESCENA VI

ELS MATEIXOS I EN MINGO

MINGO

Nostramo?

BLAI

Què hi ha, Mingo?

MINGO

Que heu abeurat el bestiar?

BLAI

Sí.

MINGO

Així, res.

BLAI

Dóna-li una mica de gra.

MINGO (tot anant-sen)

Desseguida.

BLAI

Tu! Escolta.

MINGO (girant-se molt decidit)

Què mana?

BLAI

Que ja has esmorzat?

MINGO

Estona ha.

BLAI (oferint-li l porró)

Té, doncs: beu un trago.

MINGO

Visca!

BLAI

Beu!

MINGO

Vaia, bevem. (Beu refilant.)

BLAI (a l’Adriá)

Què tal? Eh? Què men dius d’aquest deixeble?

MINGO (deixant de beure)

Ha anat bé la passada?

BLAI

Molt. Apa: ves amb els animals.

MINGO

(Sen va, i a l’esser al fons retrocedeix.) Ah! Escolteu…

ADRIÁ

Au, a l’estable!

MINGO

Eh?… (Mirant de reüll a l’Adriá.)

ADRIÁ

Apa, vés, beneit!

MINGO

A qui dius beneit, ximplet, més que ximplet ?

BLAI (reconvenint-lo)

Mingo!…

MINGO

Aquest poca solta!…

BLAI

Que no vols callar, Mingo?

MINGO

No, que no vui callar! Primer reventaria! Torna-m’ho a dir, de beneit! Torna-m’ho a dir, maco! (Provocant-lo molt indignat.)

ADRIÁ

Vés, vés a parlar amb els senyorets, que t donaran anguila!

MINGO

I ben nèt que si! Que t penses que són tant agarrats com tu?

BLAI

Vés-ten, Mingo, vés-ten!

MINGO

No men vui anar que no hagi cantat les quaranta an aquest presumit.

ADRIÁ

Te deixo estar per criatura!

MINGO

Perquè no tens coratge pera res. Ja ho saps que no ets ningú!

ADRIÁ

Llamp de Déu!…

BLAI

Vaia, Adriá!…

ADRIÁ

Vés-ten, si no vols que t faci un cap nou! Vés-ten !

MINGO

Que t’has cregut que perquè sóc pobre m’has de fer la llei com te dongui la gana? No, noi, no! Ja s’ha acabat la paciència! I si tens ràbia perquè les coses no t marxen prou planeres, mira, fes com jo: posa-t’hi sal.

ADRIÁ

Bé: què vols dir amb aquestes paraules?

MINGO

Ja ho saps lo que vui dir.

BLAI

Mingo, Mingo! Mira que si m fas enfadar… !

MINGO

Així: defenseu-lo!

ADRIÁ

Ja estàs ben llest! (Molt despreciatiu.)

MINGO

Vés a explicar-ho a la Nuria, tot això que t’he dit! Corre! Que ella t’encoratgi!

BLAI

Marxa, marxa d’aquí, com una reïra!

MINGO

Ja men vaig, i ben depressa, perquè veig que encara m’entrebancaria.

BLAI

Apa!

MINGO

Endavant, hereu, endavant! Fes-los glatir força als pobres, am la teva guardiola! Ja ho sabem que és curulla de diners. Però, mira: jo n tinc una altra aquí (senyalant al cor) que vessa de goig i d’alegria.

ADRIÁ

Vés, noi, vés a la teva feina!

MINGO

Vaia, salut! (Seu va rient amb ironia.)

ESCENA VII

ELS MATEIXOS, MENYS EN MINGO

ADRIÁ

Que no l’heu sentit?

BLAI

Deixa-1 estar, que no hi és tot.

ADRIÁ

Aquest noi té la llengua un xic llarga.

BLAI

Vaia, Adriá! Té, beu, home! (Agafant el porró.)

ADRIÁ

Ja n tinc prou.

BLAI

Que ets daixonses! Quina fadrinalla corre avui!

(Beu, refilant com abans. L’Adriá s queda amb el cap baix, molt pensatiu. Llarg silenci. Apareix la Quima esclafint de riure.)

ESCENA VIII

ELS MATEIXOS I LA QUIMA

QUIMA

Que no ho sabeu? Que no ho sabeu?

BLAI (a l’Adriá, deixant de beure)

Eh, quina musica?

QUIMA

Que no ho sabeu?

ADRIÁ

Què?

BLAI

Digues.

QUIMA

Que la Nuria estones ha que és a dalt.

(Segueix rient.)

ADRIÁ

Ah ! Era aquí?

BLAI

Què fa a dalt?

QUIMA

Mai ho endavinarieu. Pobra filla meva, que és ignocentona!

ADRIÁ

I per què no ve?

QUIMA

No l’he poguda fer baixar de cap de les maneres.

ADRIÁ

I això?

BLAI

Que esteu renyits?

ADRIÁ (am molta naturalitat)

Per mi, no.

QUIMA

Cah! Si no hi ha res de males cares. (Amb expressió riallera.) Ben al revés. Ai, Senyor!

BLAI

I, doncs, què fa?

QUI MA

Està plorant com una Madalena.

ADRIÁ

Per què? Què tè?

QUIMA

Res, res, la pobreta!

ADRIÁ

Per què plora ?

QUIMA

Encara no ho endavines?

ADRIÁ

Oh! Què sé jo! Digueu.

BLAI

Vaia una altra paperera! Potser no ha esmorzat. (Amb ingenuïtat.)

QUIMA

Calla, calla, beneitó! Ves per què voleu que plori, la criatura! Jo també vaig plorar com ella l dia que m van tirar la primera amonestació.

BLAI

Per xò ha de plorar?

ADRIÁ (concentrat)

Per xò?

QUIMA

I doncs! Us penseu quin cop és per una noia de la seva edat?

ADRIÁ (am gran estranyesa)

Ho dieu de debò, que plora?

QUIMA

Està desconsolada!

ADRIÁ (separant-se, molt trist)

No m’ho sé acabar!

QUIMA

I ara! Què tens, Adriá?

ADRIÁ

Re, re.

BLAI

Bo! Tu, també? A veure si se t’encomanaran les llàgrimes!

ADRIÁ

És que jo no estic per fer els ninots: m’enteneu?

BLAI

Què dius, home!

QUIMA

No sé pas de què te les heus !

ADRIÁ

Vosaltres no que no ho sabeu, però ella… M’hi jugaria l cap!

BLAI

Tu, Quima: que l’entens?

QUIMA

Jo, no. Adriá: explica-t, per l’amor de Déu!

BLAI

Sí, que s’expliqui.

QUIMA

Parla, home, parla!

ADRIÁ

La vostra filla no m porta estimació.

QUIMA

I ara! Què dius, home! Com vols que no t’estimi, si fas tant per ella? La vegessis plorar!

ADRIÁ

Plora perquè li sap greu d’estar compromesa. No sap com desempellegar-sen, de mi. Per xò plora, per xò!

QUIMA

No siguis tant ingrat!

ADRIÁ

Ingrat? Ja hi ha qui li agrada més que jo. Qui sóc jo? Un pagesot. Què volen dir les meves vinyes, els meus camps i totes les meves hisendes i la meva estimació, comparades amb un senyoret de Barcelona?

QUIMA

Però, què t’empatolles?

ADRIÁ

Si, ja ho he dit i no men desdic. Mala negada facin tots els senyorets! Es clar: són més complimentosos i més fins que nosaltres. Els pagesos!… I an ella sembla que li escaiguin aquests mosquits. (Am gran despreci.)

BLAI

Qui? Ella? Cah!

QUIMA

Ves ara quina una se n’ha empescat!

BLAI

Una cosa és una cosa…

QUIMA

Ah, gelós!

ADRIÁ.

Ja ho sentirem a dir.

BLAI

Tot just comencem i ja us-e les empreneu per aquests viaranys?

QUIMA

I al cap-d’avall per res.

BLAI

Per res: per una futesa. Aquest casament aviat semblarà la colla dels plora-miques.

QUIMA

I ben net que sí!

BLAI

Ni que s tractés d’un enterro. No sé: jo no m’ho pendria tant a la valenta.

ADRIÁ

Oh, vós!

BLAI

Encara que m trobés al teu lloc. Vaia, vaia, no t’encaparris, que tindràs una dòna lo que sen diu de tota la confiança. Jo ja voldria que siguessiu casats. El dia del casori!… Vès, enllestiu depressa! Quina xirinola farem! Oh, i ara que tenim uns caps de viram tant grassos que enamoren!

QUIMA

Si serà una festassa!…

BLAI

Aquest dematí, així que m’he llevat, ja he conegut que la teca anirà bé.

QUIMA

I això? En què t’has fixat?

BLAI

Saps aquells dos pollastres tant buscadors de raons, aquells que l’altre dia van agarrar-se com dugues llagastes?

QUIMA

Sí. Explica-t, cançoner! (Fent veure que assent al bou humor deu Blai.)

BLAI

M’han donat una mala mirada que ja, ja!… Si arriben a veure-s’hi am cor, m’embesteixen! Semblava que m diguessin: “Ah, fart, més que fart! Com se tens menjaras!»

QUIMA (posant-se a riure)

Encara m faràs riure!

BLAI

No són bromes, no! Adriá: que no rius? Mira la Quima, ai, la sogra! Mira com s’esclafeix, la toba! (Rient a tot pler.)

QUIMA

Sant ximplici!

BLAI

Que not passa, hereu? Retorna-t, que no serà re! Vès: porta-li una mica de medecina, que potser es calmarà. Porta l porró, dòna!

QUIMA (a l’Adriá)

El vols, un traguet?

ADRIÁ

No estic pera beure.

BLAI

Vinga, vinga, que amb un tret… matarem dos tragos.

ADRIÁ

Quina ràbia!

BLAI

Vés, crida a la noia. A veure si amb una miradeta…

ADRIÁ

No; no la crideu. Ja vindrà, si vol. I, si no, allà s’estigui. Fos aquell, no s faria pregar, no !

QUIMA

I deixa-l estar, an aquell! Quina dèria t’ha agafat!

ADRIÁ

Fos aquell, us torno a dir!

BLAI (dirigint-se poc a poc cap al fons)

Bah, bah!

ADRIÁ

Que n’he sigut de bèstia!

QUIMA

Pobra Nuria! Tant que t’estima!

ADRIÁ (amb ironia)

M’estima!

QUIMA

Sí.

ADRIÁ

Jo us dic que no! Potser m’hauria arribat a estimar…

QUIMA

Que vols que s corsequi?

(En Blai els escolta de mala gana.)

ADRIÁ

Ja fa temps que no m mira com me mirava. Vós ho sabeu: encara no m veia que tot ho deixava pera donar-me conversa. (Molt despreciatiu.) Però, d’ençà que van venir aquests senyorets…

QUIMA

No, home, no!

ADRIÁ

Us dic que sí. Si s’empolaina més pera fer més goig!

QUIMA

No: això són cabòries teves.

ADRIÁ

Serà lo que s vulgui; pero jo no consento que ningú s burli de mi.

QUIMA

I qui sen burla?

ADRIÁ

Ella. Que no m’enganyi, que no m’enganyi!

BLAI

Ai, ai, quina nuvolada!

ADRIÁ

Vós, Quima, atrafegada am les feines de la casa, no veieu certes coses.

QUIMA

Encara vindràs a dir que no m cuido de la meva filla!

BLAI

Deixa-men anar, que la cosa s’embolica.

ADRIÁ

No vaig tant amunt.

QUIMA

I doncs?

ADRIÁ

Vós no m negareu que la Nuria no m porta voluntat. Si men portés, no parlaria com parlo.

QUIMA

Faries lo mateix. Desgraciat del que sent gelosia!

ADRIÁ

Gelosia? No és gelosia, no. Ho veig clar, n’estic segur. Però no serà, no serà!

BLAI

Vaia: ja us ho fareu.

(Sen va per l’esquerra del fons.)

ESCENA IX

ELS MATEIXOS, MENYS EN BLAI

QUIMA

Què és lo que veus clar? Explica-t.

ADRIÁ

Que l carro m va pel pedregal.

QUIMA

Justament ara?

ADRIÁ

I tot per culpa vostra.

QUIMA

Per culpa meva?

ADRIÁ

Sí.

QUIMA

Per què ho dius? En què t fixes?

ADRIÁ

Em fixo en moltes coses.

QUIMA

A veure, digues.

ADRIÁ

Si vós haguéssiu sigut franca quan els meus pares us van venir a demanar la Nuria, avui jo no m queixaria.

QUIMA

No t’entenc, creu-me, Adriá; no t’entenc.

ADRIÁ

Prou que m’enteneu! Ja ho veig jo que m’enteneu! (Am molta ironia.)

QUIMA

En bona fe, Adriá.

ADRIÁ

La xicota no m volia.

QUIMA

Que sí!

ADRIÁ (imperiós)

Que no!

QUIMA (persuasiva)

Que sí!… Què sabia ella? (Transició.)

ADRIÁ

Vós la vàreu pregar pera que m volgués. Fins la vàreu amenaçar!

QUIMA

Mentida! Qui t’ho ha dit això?

ADRIÁ

Deixeu-ho estar qui m’ho ha dit. Tard o d’hora, tot se sap. Jo m creia que m’estimava, i de tant veure-la i parlar amb ella, és clar, li he posat aquest afecte. Ara, per més que vulgui, no men puc distreure: ja la tinc aferrada aquí dins… I la vui pera mi, costi lo que costi! I ho serà!

QUIMA

No ho ha de ser!

ADRIÁ

Jo veig que ella i el senyoret s’enraonen molt, riuen molt, mentres jo callo i em migro.

QUIMA

No n pensis mal del senyoret. Es molt bo. I am tant temps d’estar am nosaltres pot dir-se que ja ns mira com de família.

ADRIÁ

Serà tant bo com vós volgueu, però lo que es am mi no s porta pas gens bé… I que vagi alerta, que no s torbi! Jo també ho sóc, de bo; però quan les sangs me pugen al cap…

QUIMA

Vaia, vaia, no siguis així.

ADRIÁ

Es que començo a perdre la paciència.

QUIMA

No sé com ets, també! Creus tu que la Nuria s’atreviria a faltar-te? No li facis tant poc favor, home! (Transició.) Ah! Que sereu ditxosos! Quan tingueu un fill… tant hermós que serà!… Com vols… no comprens?… com vols que la Nuria estimi a un senyor, per bo que sigui, si per ella tampoc faria? No, home, no! Treu-t’ho del cap. Allò de que una noia és pera un rei, són falornies. Les noies, pera ser ben felices, s’han de casar amb un del seu braç: classe am classe.

ADRIÁ

Però mireu que si ell s’està en aquesta casa …

QUIMA

Què vols dir?

ADRIÁ

Que?… Vaia, que jo no li vui veure més!

QUIMA

No siguis tant gelós!

ADRIÁ

Gelós, gelós!… L’heu de treure, Quima, l’heu de treure. Creieu-me!

QUIMA

Que aviat ho tens arreglat!

ADRIÁ

O ells o jo: trieu.

QUIMA

Com els ho dic?

ADRIÁ

De la manera que trobeu millor. Si no sen volen anar a les bones, ja ls treure jo a les males.

QUIMA

Espera uns quants dies.

ADRIÁ

Ja no puc aguantar més.

QUIMA

(després d’una petita lluita am si mateixa)

Els treuré, doncs.

ADRIÁ

Avui séns falta.

QUIMA

Sí.

ADRIÁ

No ho allargueu pas!

QUIMA

Ah, gelós!

ADRIÁ

Deixeu-ho córrer.

QUIMA

Quins papers!

ADRIÁ

Prou! Quedem en que ls treureu?

QUIMA

Sí, home, sí! Ai, alabat siga Déu! Si no estimessis, no les faries aquestes rareses. Nuria, Nuria! (Cridant.)

ADRIÁ

Deixeu-la estar.

QUIMA

Com! Que no la vols veure?

ADRIÁ

Sí. Però…

QUIMA (tornant a cridar)

Nuria! Nuria!

NURIA (de dins estant)

Què mana, mare?

QUIMA

Baixa, tonteta, baixa! Cuita! No siguis així, filla. I ara (a l’Adriá) que no us feu mal posat.

ADRIÁ

Oh! Per mi…

QUIMA

Es que, si no, renyirem.

ADRIÁ

Jo…

QUIMA

Mira-te-la.

(Apareix la Nuria amb el cap baix. S’atura al llindar de la porta.)

ESCEXA X

ELS MATEIXOS I LA NURIA

NURIA

Què mana, mare?

QUIMA

Vine, tonteta, vine!

QUIMA

Que no veus l’Adriá? Vaia, vaia, no siguis paperera. Vès per què has de plorar!

NURIA

No, no ploro pas.

QUIMA

Ai, mentidera! (Rient.) Diu que no plora. (Agafant-la per la cara i aixecant-li i cap.) Mira, mira, Adriá! No plora, no, i té ls ulls plens de llàgrimes!

NURIA

No pas ara: ja m’ha passat.

QUIMA

Millor, dòna, millor!

ADRIÁ

Nuria!

QUIMA

Tant alegres que tots estem, i tu tant trista! No sé per què.

NURIA

Què hi fa?

QUIMA

Res; però no veus que no m’agrada que estiguis així? Te vui veure contenta… Riu, riu, que és hora d’alegria!

NURIA (amb irònica tristor)

D’alegria?

QUIMA

Sí. No faltaria més!

NURIA

No ho sé si és hora d’alegria!

QUIMA

És clar!

NURIA

No pas pera tot-hom.

QUIMA

Pera tot-hom, de segur que no. Pera tots els de casa… Pera tu, pera l’Adriá, pera mi.

ADRIÁ (am moll sentiment)

No pas pera mi!

QUIMA

Com? Ja hi tornem? Tu, també?

ADRIÁ

Es que… No la veieu, Quima? Ni m mira!

QUIMA

Sen dóna vergonya. (Acaronant-la am tendresa.) Oi, filla, que ten dones vergonya?

NURIA

Vergonya?… (Amb ironia trista.) Sí, sí, men dono vergonya. (Volent anar-sen.)

QUIMA

Pobreta!

ADRIÁ (quasi amb ira)

Nuria! Mira-m, mira-m!

QUIMA

Que no ho sents?

ADRIÁ

Tant aviat ja m’has avorrit?

QUIMA

No t’ha avorrit!

ADRIÁ

Nuria!

NURIA

Què vols?

ADRIÁ

Per què no m mires? Què t’he fet? De què t queixes?

NURIA

De res… de res, Adriá.

ADRIÁ

Per què m fas aquest posat?

NURIA

Ai, Adriá!

ADRIÁ

Què? Parla.

QUIMA

Ah! Té un cor de cera!

ADRIÁ

Jo no entenc de què se les heu! No sé què tinc de fer pera acontentar-la. Demana, demana. Què vols? Digues.

NURIA

Res, res.

QUIMA

I, doncs, per què no fas com nosaltres?

NURIA

Vosaltres… vosaltres…

QUI MA

Sí. No veus jo que alegra estic?

ADRIÁ

Lo que és ella…

QUIMA

Que t penses que no t mira? No? Si quan tu estàs distret no t treu la vista de sobre. Quina fal·lera! Com t’estima! Per xò no t’ho demostra com tu voldries. Les que no estimen sí que ho fan aixi: tot lo dia fingeixen, les falses !

NURIA

(molestada per les paraules de sa mare)

Mare!

QUIMA

Vaia, vaia, Nuria: entre poc i massa! Aon vas?

NURIA

Deixeu-me.

QUIMA

Vine aquí! Vine!

NURIA

Vui estar sola. No tinc ganes d’enraonar. (Es detura. L’Adriá sen va cap al fons de l’escena, tapant-se la cara am les mans.)

QUIMA

Veus, veus? Ja has fet enfadar a l’Adriá. Pobre! Vaia uns papers de fer!

NURIA

Pitjor pera ell.

QUIMA

Carrinclona, més que carrinclona!

NURIA (suplicant)

Mare!

QUIMA

Mare! (Escarnint-la.) No ten dones pena, tant gran? Vès, perquè s’ha de casar! Fugiu, correu-hi tots! Mare de Déu! L’han tirada trona avall! Que t’has fet mal, per ventura? Quantes noies poguessin plorar amb els teus ulls! Ja té raó l ditxo: “la mar, quant més té, més brama”. I tu, Adriá, que fas aquí com un enza? Diga-li alguna cosa; tira-li forces amoretes. No veus que és tant jove, pobreta!

ADRIÁ

Quima…

QUIMÀ

Vaia un parell n’hi ha de vosaltres dos! Ah, que n porteu de joguines i dolçures amagades en els vostres cors! I que follies! Oi?

NURIA (inconscientment, quasi d’esma)

Oh! Qui ho sap?

QUIMA

Heu de ser més feliços! Sí que sereu feliços! Apa, mireu-se i feu les paus desseguida. Les paus? (Molt riallera.) Que m’empatollo ara? No heu renyit pas, veritat?

NURIA

No.

QUIMA

Ja veuràs, Adriá, quin vestit més bufó que durà l dia del casori! Serà més maca! Que ja has anat a emprovar-tel?

NURIA

Sí.

QUIMA

Que t’està bé?

NURIA

La tia diu que sí.

QUIMA

No t’ha d’estar bé!

(Apareixen en David i l’Arcadi, amb els quadres, els cavallets i demés objectes de pintura.)

ESCENA XI

ELS MATEIXOS, MÉS EX DAVID I L’ARCADI

ARCADI

Déu los guard.

QUIMA

Ah! Vostès? Tan aviat?

DAVID

No s pot treballar. Cau un sol que crema!

(La Nuria s’està aprop del pou mirant dissimuladament au en David. L’Adriá contempla an en David i a la Nuria am molta gelosia.)

QUIMA

Que volen esmorzar?

ARCADI

Sí; jo, sí.

DAVID

Jo encara no. No tinc gaire gana.

QUIMA

Malament.

ARCADI

Ja l’avisarem, doncs.

QUIMA

D’aquí una estoneta, veritat?

DAVID

Sí, senyora.

ESCENA XII

ELS MATEIXOS I EN BLAI

BLAI

Com estem? Ja ha passat la tamborinada?

QUIMA (am regany)

Calla, si vols!

BLAI

Muixoni! (An en David i l’Arcadi.) I, doncs, què hi ha de bo?

DAVID

Res de nou.

BLAI

Que ja han esmorzat?

DAVID

No encara.

BLAI (a la Quima)

Tu: què fas aquí parada?

ARCADI

Volem esperar una estona.

BLAI

Ah, ja! Perquè… daixonses. Noia: ves, respalla-m el gec nou, que m mudaré.

(La Nuria desapareix cap a la cuina)

ESCENA XIII

ELS MATEIXOS MENYS LA NURIA

QUIMA

I ara t’has de mudar? Que no pots esperar en ’vent dinat?

BLAI

Feina feta no té destorb.

QUIMA

Que has de ser aviat al cafè?

BLAI

Es clar! Com cada festa. Ah, quina manilla s prepara!

QUIMA

Quan tinguin gust, ja m’avisaran.

ARCADI

Sí. Dongui-ns una mica d’aiguardent pera beure un gotet d’aigua.

QUIMA

Prou. (Seu va a la cuina pera tornar desseguida.)

BLAI (a la Quima)

De la dolça, eh?

QUIMA

Vaia!

BLAI (anant a pouar aigua)

Doncs, apa!

ARCADI

Deixeu: ja la pujaré jo.

BLAI

Fugi! I ara!

(Surt la Quima amb una ampolla d’aiguardent i dos gots.)

QUIMA

Si són servits. (Se n entorna.)

ARCADI

Molt bé. (Posa aiguardent als gots)

(En Blai, amb un gerro que hi ha aprop del pou, serveix aigua au en David i a l’Arcadi.)

BLAI

Apa, beguin, que és gelada, (En David i l’Arcadi beuen.) Què tal? Què ls en sembla?

DAVID

Magnífic!

BLAI

Pera preparar el ventrell no hi ha un millor.

QUIMA (de dins estant)

Blai!

BLAI

Ja va.

QUIMA (també de dins estant)

Vès, que tens el gec amanit.

BLAI

Ja vinc. Reposin, mentrestant, que la Quima ja ls prepara l’esmorzar.

DAVID

No s’amoïnin per nosaltres.

BLAI

Bé, bé. Vaig a arreglar-me un xic.

(Sen va.)

ESCENA XIV

ELS MATEIXOS. AVIAT LA NURIA

ARCADI

Què fem?

DAVID

Espera-t.

ARCADI

Vols que pugi a endreçar això? (Per les teles i demés objectes.)

DAVID

Sí.

(L’Arcadi va a endreçar-ho tot a dins. Toma la Nuria amb unes estovalles blanques. Para la taula. Entra i surt diferentes vegades, portant lo menester pera preparar l’esmorzar. En David s’està recolzat a la barana del pou, mirant distretament al fons. L’Adriá, a un extrem oposat, observa sense dir res. La Nuria va a pouar aigua pera posar el vi en fresc.)

NURIA (am molta delicadesa)

Vol fer el favor?

DAVID

Ah! Sí. Per tot faig nosa. (Se separa del pou fot eixugant-se les mans.)

NURIA (am somriure trist)

No.

DAVID

Que és pera nosaltres, Nuria?

NURIA

Sí, senyor.

(Silenci. La Nuria va pouant l’aigua molt a poc a poc.)

ADRIÁ

Nuria: què fas? (Molt concentrat.)

NURIA

Què hi ha?

ADRIÁ

Que no pots?

NURIA

Sí. No haig de poder!

ADRIÁ

Doncs, apa, enllesteix.

NURIA

Bé. (Curt silenci.)

ADRIÁ (volent fer-la retirar del pou)

Vés, vés: ja ho faré jo.

NURIA

Aparta-t! Aparta-t! (Acabant de pujar la galleda.)

ADRIÁ

Gràcies a Déu!

NUR1A

Té, veus? Ja està.

ADRIÁ

No sé per què gansoneges tant.

NURIA (fent un sospir)

Ah!

ADRIÁ

Que tens?

NURIA

Res, res.

(Aboca l’aigua a la galleda. Toma l’Arcadi.)

ESCENA XV

ELS MATEIXOS I L’ARCADI

ARCADI

Ja ho tens tot endreçat.

DAVID

Bé.

(Apareix en Blai, am barretina morada i el gec nou.)

ESCENA XVI

ELS MATEIXOS I EN BLAI

QUIMA (de dins estant)

Nuria!

NURIA

Ja vinc, mare. (Sen va).

BLAI

Ah, ah! (Pel gec que porta.) Què ls en sembla?

ARCADI

Renoi! Veig que encara feu goig.

BLAI

Es clar! Amb els guarniments nous quina bèstia vol que no n faci?

ARCADI (rient)

Que sou trempat!

BLAI

No ho sé, pobra gent! Ai, ai! Que encara no ls ha fet l’esmorzar aquella? (Cridant.) Quima! Quima!

DAVID

No portem pressa. Jo no tinc gaire gana.

BLAI

Ja tornem amb allò de temps endarrera! Ara que ja s’havia posat del tot bé! Apa, apa, a menjar i fòra compliments! (Tornant a cridar.) Quima! Quima!

DAVID

No la destorbeu.

(Apareix la Quima.)

ESCENA XVII

ELS MATEIXOS I LA QUIMA

QUIMA

Què hi ha? (Mira a l’Adriá am recel, visiblement amoïnada.)

BLAI

Vès.

QUIMA

Què hi ha?

BLAI

Que no serveixes als senyorets?

QUIMA

Sí, home, sí.

BLAI

Apa, enllesteix.

QUIMA

Ja sen cuida la noia.

BLAI

Ah! I tu, Adriá, que fas tant callat?

ADRIÁ

Jo rai! (No s’ha mogut del mateix lloc aont era de primer.)

BLAI

Acosta-t, home!

ADRIÁ

No, ja estic bé.

BLAI

Tu mateix.

(L’Adriá, sense moure-s del seu lloc, fa signes a la Quima pera que compleixi lo convingut anteriorment amb ell de treure an en David i l’Arcadi.)

QUIMA

(Després d’una petita lluita am si mateixa, se dirigeix an en David i l’Arcadi pera dir-los molt pausadament:) Ara que estem tots reunits, voldria parlar-los d’una cosa. No s’ho prenguin a males. Això sí que m sabria greu.

DAVID

Digueu.

QUIMA

És que…

DAVID

De què s tracta?

BLAI

Què vas a dir?

QUIMA

(am pausa i com dolguent-li)

Ja saben vostès que aquí, en aquesta casa, sempre sels ha apreciat.

DAVID

De lo que estem molt agraits.

QUIMA

Pel nostre gust… comprenen?…

(L’Adriá no deixa de fer-li signes am més insistencia cada vegada.)

ARCADI

Expliqueu-vos.

QUIMA

Nosaltres no voldríem que se n’anessin mai…

DAVID

Gràcies.

QUIMA (no gosant parlar)

Però…

DAVID (molt natural)

Digui, digui.

QUIMA

Vostès ja s faran càrrec. Dos joves com vostès… tant temps aquí… havent-hi una noia fadrina…

DAVID

Que no és un hostal això?

QUIMA

Sí; però no més que pera passa-volants. La gent… ja sap vostè com és la gent… en tot ha de dir la seva. I seria molt trist que, sent tant bons com vostès són, haguessin de veure-s criticats. (Am gran prec.) Jo li demano per favor, senyoret David, que deixi aquesta casa. Faci-ho per la tranquil·litat de la nostra filla! No vulgui que sigui bescantada!

DAVID

(a punt de perdre la serenitat)

Miri, senyora Quima…

ARCADI (interrompent-lo)

És clar, home, anem-sen!

DAVID

Vostè, en aquests moments, sofreix molt. Vostè no sent lo que diu… Vostè no ho ha pensat mai… Es veu obligada… No és vostè la que parla. (Am molla intenció.)

ADRIÁ

(cridant, lot plantant cara an en David)

Que tants romanços!

DAVID

Sou vós el qui desitja que men vagi.

ADRIÁ

Sí, sóc jo! Què vol dir amb aixó?

DAVID

Vui dir que no me n’aniré!

ADRIÁ

Que no se n’anirà? Jo len treuré per força!

DAVID

Us dic que no me n’aniré! (Am molta valentia.) Jo aquí, hi tinc més drets que vós.

ADRIÁ

Li dic que se n’anirà ara mateix!

DAVID

Doncs, ja ho veieu: m’hi assec. (S’asseu.)

ADRIÁ

(anant a abraonar-se an en David)

Llamp de Déu!

QUIMA

Adriá!

(La Quima i en Blai detenen a l’Adriá.)

ADRIÁ

Deixeu-me! Deixeu-me!

BLAI

Què vas a fer?

ADRIÁ

Deixeu-me, us dic! (An en David.) A fòra, si no vol morir!

DAVID

Ja us he dit que no me n’aniré.

QUIMA (suplicant)

Fugi!

DAVID

No!

ARCADI

Anem!

DRIÀ

A fóra, li repeteixo!

(Surt la Nuria, i am gest heroic i veu valenta, crida, fòra de sí:)

NURIA

No! No vui que sen vagi, en David! No pot anar-sen!

(Tothom queda sobtat, cor-pres d’estranyesa.)

TELÓ RÀPID

ACTE TERCER

L’escena representa la cuina-menjador de l’hostal. Al fons hi ha un portal i una finestra que donen al pati. En l’angol de l’esquerra hi ha una ampla llar de foc, am xemeneia de campana, i a continuació, fins arribar a sota la finestra, l’aigüera i els fogons. Tant als escudellers com a les parets hi han molts plats i plates antigues, caceroles i paelles d’aram i altres objectes propris d’una cuina. El sostre és fet de voltes de pedra emblanquinada, del qual ne pengen forcs de cebes, enfilalls de tomatecs, un espanta-mosques i un quinqué moll senzill, amb el pàmpol ben ample. A la dreta, a segon terme, hi ha una escala d’obra, que comunica als dormitoris. A primer terme, també de la dreta, hi ha una porta amb uns goigs enganxats en un plafó. A l’esquerra, una altra porta que dóna a una de les dependències de l’hostal. Entre aquesta porta i la llar de foc hi ha una gerra molt gran, com Ics dc posar-hi oli. A la dreta del fons, una pastera, i al costat de l’escala una taula, amb un pa i un ganivet al damunt. En un fogó, una olla gran, amb aigua que bull. Per tota l’escena, convenientment repartides, diverses cadires i un banc de fusta. El paisatge està tot banyat de llum. Es aprop de mig-dia.

ESCENA I

EN BLAI I L’ADRIÁ

(Asseguts a prop de l’escala.)

BLAI

Bé, veuràs: per xò no t’encalabrinis, que tot s’arreglarà.

ADRIÁ

Blai, ja és tard.

BLAI

I deixa-ho anar! Si ara ja comences a pendre les coses així, què faràs demà que siguis casat!

ADRIÁ

Quan sigui casat!

BLAI

I és clar! No t’hi enfondis en lo d’aquest món, que qui dia passa, any empeny. Fes com jo: tranquil·litat i bons aliments. La qüestió és viure.

ADRIÁ

Estic cego de rabia!

BLAI

Vès de què fas cas, tu, també! Allò no ha sigut més que una criaturada.

ADRIÁ

Ja… Una criaturada!

BLAI

Sí, home, sí… Vaia, vaia, deixa-ho córrer, que fet i fet no serà res.

ADRIÁ

Jo crec que serà massa.

BLAI

La Nuria… m’entens?… la Nuria, com que no té malícia…

ADRIÁ

Sempre m’ho vaig pensar que aquests ditxosos senyorets serien la meva desgracia!

BLAI

Anem, anem a donar un volt.

ADRIÁ

No m vui moure d’aquí que no vegi a la Nuria. Necessito parlar amb ella.

BLAI

Anem, home, que estàs molt espès de cap. Jo no sé com sou fets!

ADRIÁ

Es que…

BLAI

No siguis toçut! Anem.

(Desapareixen per l’esquerra del fons, tot enraonant.)

ESCENA II

EN DAVID I L’ARCADI

(Desprès d’un curt silenci, en David i l’Arcadi baixen per l’escala. Vénen de la seva cambra.)

ARCADI

I ara, noi, què determines?

DAVID

Ja ho veuràs.

ARCADI

No tens caràcter tu pera tractar am dònes. Si jo m trobés en el teu cas, aviat ho tindria resolt.

DAVID

Què faries?

ARCADI

Tocar el dos: vès què faria! No m’adormiria pas. I si la noia plora, que plori. Ja li passarà!

DAVID

Tindries valor pera fer-ho?

ARCADI

Quin recurs em quedaria?

DAVID

I podries anar-ten, deixant aquí, perduda, la teva il·lusió, la teva vida, tot?

ARCADI

Vaia una dòna més estranya! Vès qui li feia dir res! (Molt baix i amb intenció.)

DAVID

Millor que hagi obrat així.

ARCADI

Sí, millor. A veure com ten surts d’aquest embolic.

(Curt silenci.)

DAVID

Estic decidit.

ARCADI

A casar-te amb ella?

DAVID

A casar-me o a lo que sigui.

ARCADI

Però, faras aquest disbarat?

DAVID

De què dius disbarat?

ARCADI

Mira que la teva família…

DAVID

Que surti lo que vulgui.

ARCADI

Deixa-la estar an aquesta xicota: no la perjudiquis més. Creu-me.

DAVID

Calla, calla.

ARCADI

No veus que està a punt de casar-se? Deixa-la, home, deixa-la! No la facis una desgraciada!

DAVID

Per xò no men vaig.

ARCADI

Pensa que l’Adriá…

DAVID

Tant se m’endona d’ell.

ARCADI

Prou que s veu.

DAVID

No tinguis por.

ARCADI

Oh! Noi: la por guarda la vinya.

(Pel fons esquerre apareix en Mingo, corrent adelerat.)

ESCENA III

ELS MATEIXOS I EN MINGO

MINGO

Hola!

DAVID

Què hi ha, Mingo?

MINGO

Senyoret, senyoret! Marxi, fugi desseguida!

DAVID

Per què? Què passa?

ARCADI

Ai, ai la mare!

DAVID

Vaia, explica-t.

MINGO

No s torbi, cregui-m; no s torbi.

ARCADI

Si jo també li dic. I com si res!

MINGO

És que l’Adriá no hi veu de gelosia!

ARCADI

I això?

MINGO

No va de broma, no! No seu fii! Miri que li farà una mala jugada! Ara mateix l’he sentit que deia an en Blai: «Si no sen va d’aquesta casa i del poble, el mato».

DAVID

Bé, bé: no serà tant.

MINGO

Vostè prengui-s’ho com vulgui: jo l’aviso.

DAVID

Gràcies, per xò.

MINGO

Espavilis.

DAVID

No passis ànsia.

MINGO

Si vol res de mi, disposi.

DAVID

Bé, Mingo, bé.

MINGO

No vagi de refiat, cregui-m.

DAVID

Entesos.

MINGO

Disposi, eh? (Se n’entoma per ont ha vingut.)

ESCENA IV

ELS MATEIXOS, MENYS EN MINGO

ARCADI

Veuras: no romancegis.

DAVID

Deixa, home!

ARCADI

Oh! Per mi, rai.

DAVID

Fóra ser molt covart.

ARCADI

Just! Ves-ho agafant així.

DAVID (després d’un moment de reflexió)

Vés: digues an en Mingo si pot enganxar la tartana.

ARCADI

Gràcies a Déu!

DAVID

1, després, vés a despedir-me del senyor Robert. Diga-li que un cas urgent… que… En fi, que aviat tornarem.

ARCADI

Me n’hi vaig. Que enllesteixis, eh? (Sen va per la dreta del fons.)

(Seguidament apareix la Nuria per la primera porta de la dreta.)

ESCENA V

LA NURIA I EN DAVID

DAVID

Ah! Tu?

NURIA

Senyoret…

DAVID

No m diguis senyoret. Aixeca l cap i mira-m de fit a fit!

NURIA

No m’abandoni!

DAVID

Què dius! Abandonar-te! Jo abandonar-te!

NURIA

No m deixi, que m moriré!

DAVID

Com vols que t deixi, si sense tu no viuria! Si amb el teu parlar dolç i amb el teu somriure m’has tornat a la vida! Deixar-te! Tu no saps encara de la manera que jo t’estimo! No ten pots fer càrrec!

NURIA

Què seria de mi si vostè m’abandonava?

DAVID

M’has cuidat tant bé, m’has ajudat tant a fugir de la mort!

NURIA

Ho diu de cor tot això?

DAVID

Al cap de poc temps de ser aquí, ja vaig animar-me. Més que l’exuberància d’aquesta Naturalesa, has sigut tu qui m’ha retornat les forces perdudes. I vols que t deixi, si en tu he fixat totes les meves il·lusions, totes les meves esperances!

NURIA

Oh! Parli, parli! Que m’agrada sentir-lo!

DAVID

No m tractis de vostè.

NURIA (vergonyosa)

Estic tant avesada a tractar-lo així!

DAVID

Doncs jo no vui que m guardis aquest respecte. Diga-m de tu, Nuria; diga-m de tu.

NURIA

Més endavant ja ho faré.

DAVID

No: ha de ser ara, ara mateix…

NURIA

No t sabrà greu després?

DAVID

Què?… (Rient) Veus? Ja t’ha escapat.

NURIA (am candidesa)

Que no!

DAVID

Així, així, hermosa meva!

NURIA

M’estimaràs sempre?

DAVID

Sempre, sempre! Oh! Que sóc feliç!… Quin esborronament d’alegria sento al fons del cor!… Que jove i fort me trobo i am quina serenitat l’espero l meu demà!

NURIA (am sentiment)

El teu demà!

DAVID

Estàs decidida a tot?

NURIA

Sí, sí, a tot!

DAVID

Tu m comprens, Nuria?

NURIA

Sembla que sí. No sé com explicar-ho. Si no fos tant costós de dir lo que tinc al pensament!… Tot lo més bo se m’hi queda. Ai, David, que degraciat te faré!

DAVID

No ho creguis, Nuria. Aprop teu, el meu cor enamorat projectarà enfora les seves resplendors més pures, i ja veuràs com el nostre amor florirà. Quina joia, Nuria, quina joia quan te vegi amb el nostre primer fill als braços! Cantem el goig pel fruit! Cantem la vida!

NURIA

Al sentir-te sembla que s desperti la meva ànima.

DAVID

Com m’encises parlant-me així! Qui pogués tenir la força de voluntat d’un heroe pera dur-te triomfalment per entremig d’aquest món d’ànimes mortes!

NURIA (amb esclat de goig)

Oh!

DAVID

Segueix-me, segueix-me sempre. La felicitat ens crida.

NURIA

Pobres de nosaltres! Tothom ens anirà contra.

DAVID

Contra tots, doncs! Segueix-me, que t moriries, i jo no vui que moris.

NURIA

I els meus pares?… No, David, no puc deixar-los.

DAVID

No veus que ells són els primers que t lliguen?

NURIA

Pobrets! De tant que m’estimen.

DAVID

La teva mare t’obligarà a casar-te amb aquell.

NURIA

Ah! No, això no ho lograrà mai! De primer…

DAVID

Preferiràs morir-te.

NURIA

Sí. Jo no puc enganyar a ningú.

DAVID

I, doncs, que esperes aquí? La mort?

NURIA

No, no! Vui viure, vui viure enamorada!

DAVID

Segueix-me, doncs, lluny, ben lluny!

NURIA

Si que t seguiré!

DAVID (abraçant-la)

Oh Nuria meva!

NURIA (plorant d’alegria)

David! David!

DAVID

Vés, prepara-t pera fugir… Ja vinc desseguida…

NURIA (am l’ànima enamorada)

David!

DAVID (fent-li un petó)

D’aquí després.

NURIA

Sóc teva, tota teva!

(En David sen va per l’escala. La Nuria queda mirant-sel. Pel fons apareix la Quima.)

ESCENA VI

LA NURIA I LA QUIMA

QUIMA

Nuria.

NURIA

Què mana?

QUIMA

Vine. Acosta-t, acosta-t.

NURIA (acostant-se poc a poc)

Què voleu?

QUIMA

Què has fet, infeliça?

NURIA (abraçant-la i fent-li petons)

Mare, mareta meva!

QUIMA

Com parles!

NURIA (una estona torbada)

Oh!… Jo…

QUIMA

Vaia, explica-t.

NURIA

No sé què dir-vos.

QUIMA

Què ha sigut alló?

NURIA (maquinalment)

Què?

QUIMA

Per què ho has dit?

NURIA

Oh! Què sé jo!

QUIMA

Confessa-m’ho tot. Què t’amoïna? Parla!

NURIA

No puc! No puc, mare!

QUIMA

Per què davant de l’Adriá i de tots nosaltres has dit aquelles paraules an el senyoret? Eh? Fer que les has dites?

NURIA

Aquelles paraules?

QUIMA

Que potser heu tingut alguna cosa am l’Adriá?

NURIA

No, mare, no. No hem tingut res.

QUIMA

I, doncs, per què t’ha vingut aquella pensada? Que ja no l vols? Que ja no l’estimes?

NURIA

Jo…

QUIMA

Digues.

NURIA

Mai l’he volgut. Mai l’he estimat.

QUIMA

Deixa-t de tonteries i pensa sempre en ell.

NURIA

No, no: no vui pensar-hi més!

QUIMA

Com?

NURIA

L’Adriá… ja no pot ser pera mi.

QUIMA

Què?

NURIA

Ni jo puc ser seva!

QUIMA

Per què?

NURIA

Ell… ja no m pot volguer, ni vui que m vulgui.

QUIMA

No?

NURIA

Quines coses passen en la vida! Jo no sé pas com dec ser feta, però veig que no sóc com les altres noies.

QUIMA

Què vols dir, filla meva?

NURIA

Tinc uns pensaments devegades! (Posant-se les mans al cap.) No sé explicar-me. Jo visc d’una altra manera que vosaltres. No m vui vendre… No vui ser esclava.

QUIMA

Però, què dius ara!

NURIA

Jo vui estimar!

QUIMA

Qui t’ho priva?

NURIA

Vós, el pare, tothom!

QUIMA

Nosaltres?

NURIA

Sí. Jo us vaig dir que no l volia, a l’Adriá.

QUIMA

Tu no saps lo que t convé !

NURIA

Potser no… Però no m’ho podeu trobar vosaltres.

QUIMA

Oh! Com t’has tornat!

NURIA

Jo, sense estimar, em moriria, mare, que ho necessito. I l’Adriá no m’agrada, no!

(Plora.)

QUIMA

Què té de despreciable? Que no és un bon partit? Si totes les noies del poble te l’envegen ! Tanta sort que Déu t’ha donat, i tu ni n fas cas. Tonta! Un hereu tant ric! Tant que t’estima!

NURIA

Pitjor pera ell.

QUIMA

Si no més per agraiment l’hauries de volguer!

NURIA

Però no pas estimar.

QUIMA

Escolta ls meus consells.

NURIA

Digueu-me tot lo que volgueu. Encara que m’esforci en creure-us, no podré. No sóc jo, mare, qui us trastorna d’aquesta manera.

QUIMA (després d’un curt silenci)

Tu vols el senyoret.

NURIA (molt torbada i avergonyida)

Jo?

QUIMA

Que no veus que no és pera tu?

NURIA (am fonda convicció)

Que sí! Es meu, tot meu, en cós i ànima! Si ell sen va, jo l segueixo. No ns podem deixar mai. L’un necessita a l’altre pera viure.

QUIMA

Tu delires, filla meva!

NURIA

No deliro, no.

QUIMA

No comprens que l senyoret, pera ser ben feliç, ha d’escullir una altra classe de noia? Ah! Desenganya-t, Nuria, desenganya-t! Treu-te aquest home del pensament. Treutel aviat, perquè t perdries.

NURIA,

Tot, tot és inútil. Estic decidida.

QUIMA

Fes-ho, filla, fes-ho!

NURIA

No puc!

QUIMA

Fes un esforç!

NURIA

No pot ser!

QUIMA

Això no és més que una follia teva. Però ten distreuras.

NURIA

No, mai! No proveu res, perquè allavors sí que m perdré.

QUIMA

Si de bones a bones el senyoret David no sen va de casa, ens valdrem de la Justícia.

NURIA

No, no ho feu, mare! No ho feu!

QUIMA

Avui mateix. Això no pot durar més!

NURIA

Us prego que no ho feu!

QUIMA

Te dic que l vui fòra… I mira… (Dirigint-se a la porta del fons.)

NURIA (am gran prec)

No! No!

QUIMA (cridant)

Blai! Blai!

NURIA

Mare! No m’abandoneu!… Per mi, per vós, per…

QUIMA (cridant cap a fòra)

NURIA

Per la me va honra!

QUIMA (quedant-se moll sobtada)

Ah! Què has dit? Què has dit? Filla meva!

NURIA (acotant el cap)

Mare!

QUIMA (molt baix)

Què has dit! És cert? És cert? Digues!

NURIA

Perdó, mare, perdó!

QUIMA

Ah! Desgraciada!

NURIA

Salveu-me!

QUIMA

Però, és veritat?

NURIA (molt baix)

Sí.

QUIMA

Què has fet, infeliça? Què has fet?

(La Quima i la Nuria permaneixen abraçades una bona estona, plorant. Després d’un llarg silenci, la primera, reanimant-se, diu a la Nuria am dolçor i manefleria:)

QUIMA

I ell t’estima?

NURIA

Sí: com vós m’estimeu.

QUIMA

N’estas ben segura?

NURIA

Sí, mare, sí. És tot cor, tot cor. Jo l’estimo molt, molt!

QUIMA

No veus que si s’arriba a saber…

NURIA

Oh! Que l’estimo!

QUIMA

I el teu bon nom? I tots nosaltres, que ns morirem de vergonya?

NURIA

Vosaltres… vosaltres no us morireu. No, que no us morireu! Oi, mareta?

(Curt silenci. La Quima, tota tremolosa i excitada, molt baix i a cau d’orella, diu a la Nuria:)

QUIMA

Calla-t’ho, això!

NURIA

Que m’ho calli?

QUIMA

Sí. Explica a l’Adriá que tot allò que has dit al senyoret ho has fet pera provar si era gelós.

NURIA (baix i am repugnancia)

No! No!

QUIMA

Sí, fes-ho, creu-me. Fes-ho pera nosaltres. Salva-ns de l’afront! Fes-ho, Nuria! Oi que ho faràs? Sí que ho faràs! Ai, Senyor, tantes llàgrimes que m costes! Tant que m’he afanyat per tu!

NURIA

No ploreu, no ploren, que m’acovardiu!

QUIMA

Poc saps lo que costeu els fills! Per cada alegria, ai que penes ens doneu! Més valdria no haver nascut pera haver de sofrir tant!

NURIA

Si jo us estimo am deliri! Si per vós donaria la sang de les meves venes! No sóc dolenta, mare! No, que no ho sóc. Però no sé què ho deu fer que sigui així. Jo no n tinc pas la culpa.

QUIMA

Procura que l’Adriá no n’hegui esment.

NURIA

L’enganyaria.

QUIMA

Si li dius res, el mataràs.

NURIA

No! No puc callar-m’ho! No més en la cara m’ho coneixeria. I no s’ho mereix. Li diré tot.

QUIMA

Li emmetzinaras l’ànima.

NURIA

També sabrà la veritat.

QUIMA

Pensa que si calles salvaràs an ell i a nosaltres.

NUR1A

Ah! Mare, mare, que dolenta m voleu fer ser!

QUIMA

Jo? Que dius! T’atreveixes a dir-me això, a la teva mare?

(Torna en David.)

ESCENA VII

LES MATEIXES I EN DAVID

NURIA

David!

QUIMA

Ah! Vostè?

DAVID

Senyora Quima…

QUIMA

Encara gosa a dir-me res?

DAVID

Pensi que…

QUIMA

Qui ns ho havia de dir que vostè, tant estimat de tots nosaltres, seria la nostra desgracia!

DAVID

No digui això. Li demano per favor!

QUIMA

Per què no sen va? Què hi ha de fer en aquesta casa? Encara no n’hi ha prou de dol?

DAVID

Jo estic disposat a reparar la meva falta, si falta he comès. No sóc un qualsevol, senyora.

QUIMA

I, doncs, què és, si ha abusat de tot?

DAVID

Jo estimo a la Nuria.

NURIA

Sí, mare, sí: ens estimem.

QUIMA

Ah! No pot ser! Què diran de nosaltres?

DAVID

Però, senyora, la Nuria…

QUIMA

Es casarà amb el seu promès,

DAVID

I vostè hi consentirà?

QUIMA

Vam donar paraula, i a casa no s trenca mai.

NURIA

No m’hi casaré, mare!

QUIMA

Te dic que sí! (An en David.) Vostè se n’anirà del poble! (A la Nuria.) I tu…

NURIA

Jo seguiré an en David; jo l seguiré, vagi allà on vagi.

(Apareix l’Arcadi per la dreta del fons.)

ESCENA VIII

ELS MATEIXOS I L’ARCADI

ARCADI (an en David)

Ja torno a ser aquí.

DAVID

Arcadi.

ARCADI

Què fem?

DAVID

Calla. Anem, anem cap a dalt.

ARCADI

Ah, sí.

(Sen van a la seva cambra. La Quima queda molt amoïnada.)

ESCENA IX

LA QUIMA I LA NURIA

QUIMA

Ho faràs?

NURIA

Que?

QUIMA

Que ja no ten recordes?

NURIA

Ah! No, no: no vui enganyar-lo.

QUIMA

No veus que…?

NURIA

No, mare, no!

QUIMA

Calla, calla!

(Pel fons apareixen en Blai i l’Adriá. Vénen enraonant.)

ESCENA X

LES MATEIXES, MÉS EN BLAI I L ADRIÁ

BLAI

Sí, home, sí.

QUIMA

Ah! Ja torneu a ser aquí?

BLAI

Vès si pots convèncer a l’Adriá. No sé què dimontri té.

QUIMA

I això?

ADRIÁ

Deixem-ho córrer.

BLAI

Per mi, rai: qui sap ja on para!

QUIMA (a l’Adriá)

Què tens, què tens?

ADRIÁ

Què tinc? Massa que ho sabeu!

BLAI

No sel pot treure de lo mateix. Sembla un carro encallat.

ADRIÁ

Nuria!

NURIA

Què vols?

ADRIÁ

Explica-t d’una vegada!

NURIA

Què haig d’explicar?

ADRIÁ

Ja ho saps. Els teus pares t’escolten. Si tens cap queixa de mi, diga-la aviat, ben alt!

NURIA

No tinc cap queixa de tu.

ADRIÁ

Doncs, a què ve tot allò?

QUIMA

Bé, vaja, tu, també?

ADRIÁ

Deixeu-la dir.

QUIMA

Nuria: oi que bo has fet pera provar si era gelós?

ADRIÁ (am gran estranyesa)

Què?

QUIMA (amoixant a la Nuria)

Digues: oi que sí?

NURIA

Quin torment!

QUIMA

Vaja, respon. Oi? Mira que l pobre Adriá pateix molt! No siguis toçuda!

BLAI (grave, sense afectació)

Noia.

NURIA

Què mana?

BLAI

Ves què t diu ta mare.

QUIMA

Jo no sé com és així!

ADRIÁ

Si t’has proposat deixar-me, t’aviso, ja no hi ets a temps: seràs meva, costi lo que costi!

QUIMA

Per què no li dones una satisfacció, a l’Adriá?

NURIA

Mare, no m’amoïneu!

QUIMA (am gran prec)

Vaja, filla!

NURIA

No m parleu més d’això!

QUIMA

Men vaig, men vaig, perquè no sé pas lo que li faria!

(La Quima, al veure la fermesa de la Nuria, desapareix, desesperada, per la porta de l’esquerra, primer terme.)

ESCENA XI

ELS MATEIXOS, MENYS LA QUIMA

BLAI

A veure si us entendreu. (Anant-sen.)

NURIA

Pare: que us en aneu?

BLAI

Sí, dòna, sí.

NURIA (suplicant)

No us mogueu.

QUIMA (de dins estant)

Blai!

BLAI

Veus? Ta mare m demana.

QUIMA (també de dins estant)

Blai! Vine!

BLAI

Què deu volguer aquella? (Desapareix.)

ESCENA XII

LA NURIA I L’ADRIÁ

ADRIÁ

M’has d’explicar què vol dir tot allò. Ho vui saber.

NURIA

No m’atormentis més!

ADRIÁ

Que no t’atormenti més? Mira que estic perdent la paciència, i no ns convé ni a l’un ni a l’altre!

NURIA

Oh! Jo…

ADRIÁ

Vui que parlis! Vui que parlis, Nuria! Dóna-m aquestes metzines que m guardes. T’ho exigeixo!

NURIA

Mira, Adriá: no t recordis més de mi.

ADRIÁ

I goses a dir-m’ho?

NURIA

Ho faig pel teu bé.

ADRIÁ (am molta ironia)

Ah! Pel meu bé! Sí que ets bona! Ho fas pel meu bé!

NURIA

Ara hi som a temps.

ADRIÁ

A què, som a temps? Explica-t ben clar, que no t’entenc… És a dir, sí que t’entenc! Massa!

NURIA

Si tu tinguessis més calma, jo t convenceria. Si t contava lo que tu vols saber…

ADRIÁ

Parla desseguida, perquè tot jo cremo de ràbia! Parla! Parla!

NURIA

(que s noti la gran lluita que sosté en son interior)

Jo… ja no puc ser teva.

ADRIÁ

No! Per què?

NURIA

Tu no deus volguer-me.

ADRIÁ

Per què, et pregunto?

NURIA

Ah! Que desgraciat te faria! Deixa-m! Avorreix-me!

ADRIÁ

Ah! No, no! Mai! Què tens que dir de mi?

NURIA

Res.

ADRIÁ

Què t’he fet?

NURIA

Res.

ADRIÁ

I doncs?

NURIA (am gran prec)

Adriá!…

ADRIÁ

Com s’ha de fer pera estimar-te? Vols que m’esbocini l cor?

NURIA

Així no haguessis fet mai ni l més petit sacrifici!

ADRIÁ

(am gran desesperació i entre dents)

Per què no m’ho deies abans?

NURIA

Abans?

ADRIÁ

Tu no pots estimar a ningú.

NURIA

I, doncs, per què m vols?

ADRIÁ

Perquè jo sí que t’estimo! I no m’hi sé conformar en deixar-te, no!

NURIA

Si m’estimessis…

ADRIÁ

Però com pot ser que tu parlis d’aquesta manera? Tant de sobte! Què ha passat? De què te les heus? Respon-me!

NURIA

Ai, Adriá! La teva estimació i la meva, que n són de diferents! Tu m’estimes, ho crec; però, així i tot, no pots fer-me feliç.

ADRIÁ

Ara te n’adones?

NURIA

Sempre ho he vist així. Deixem-ho córrer tot, olvidem-ho tot. Si ns casàvem, tu series un desgraciat i jo una desgraciada. (Molt accentuat.) Qui sap lo que després succeiria! No t vui enganyar: no t’ho mereixes. Deixa-m!

ADRIÁ

Passi lo que passi, vingui lo que vingui, tu has de ser meva. Si no de bon grat, per força!

NURIA

Això ja no és amor: això és orgull.

ADRIÁ

Lo que tu vulguis: tant se m’endona. Jo t juro que t casaràs am mi!

NURIA

Per força, dius? Per força! I t’arribaria a satisfer un cor guanyat així? No m miraries am despreci? No viuries recelós al costat meu? T’hi podries resignar a una vida de tantes engunies i misèries?

ADRIÁ

No ho sé… Veurem!

NURIA

Ara defenses el punt, el teu amor propri, i no veus que, desfet el nostre casament, de tots dos jo seré qui perdrà més, perquè és sempre la dòna la que hi perd més. Tria una altra xicota. Potser que n trobis una que t’estimi i et faci feliç.

ADRIÁ

Prou, prou! Calla!

NURIA

Si jo t’explicava Is motius que tinc pera parlar-te així!… Si jo t deia…

ADRIÁ

Que estimes al senyoret, oi?

NURIA

No; no això tant sols.

ADRIÁ

Lo que jo veig, és que tu ets una capritxosa.

NURIA

No! (Am dignitat.) No ho sóc. M’esforço en no ser-ho. Si m casava am tu, potser ho seria.

ADRIÁ

No m’amenacis am lo que encara ha de venir. Un cop siguis meva…

NURIA (am to sinistre)

No m facis enraonar, perquè si enraono…

ADRIÁ

Sí, sí, enraona. Això vui, que parlis, que parlis aviat!

NURIA

Si dic no més una paraula…

(L’Adriá queda aterrat, com entontit, durant una llarga estona.)

ADRIÁ (moll concentrat)

Ja saps lo que m’acabes de dir? Ja ho saps?

NURIA

Sí.

ADRIÁ

T’hi atens?

NURIA (molt enèrgica i decidida)

Sí: primer és la veritat que tot!

ADRIÁ

La veritat!… Explica-m això desseguida! No m facis esperar, que les sangs me pugen al cap! Nuria: respon. (Molt baixi amb ansietat enguniosa.) Que potser aquell lladre…?

NURIA (en veu molt baixa)

Sí.

ADRIÁ (molt dramàtic)

Sí?… Ets d’ell, tota d’ell!

NURIA

Adriá…

ADRIÁ

En còs i ànima?

NURIA (abaixant el cap)

Sí.

ADRIÁ

(amb indignació i sentiment selvatges)

Què has dit! Què has dit!

NURIA

Mare meva!

ADRIÁ

Vet-aquí les meves gelosies i les meves cabories! (Mirant rabiosament cap a la cambra deu David.) Ah! Lladre, més que lladre!

NURIA

Adriá, per compassió! Per caritat!

ADRIÁ

No us unireu! No hi penseu en ser feliços! Corsequeu-vos! (L’amenaça brutalment.) (Al sentir els crits dels dos, compareix en David, el qual s’interposa heroicament entre la Nuria i l’Adriá.)

ESCENA XIII

ELS MATEIXOS I EN DAVID

DAVID

Eh, covart!

NURIA (mirant en l’aire)

Senyor!

ADRIÁ

Lladre!

DAVID

Deixeu estar a la Nuria! Atreviu-vos am mi!

ADRIÁ

Am vostè! Am vostè! Si vui arrencar-li l cor!

DAVID

Atreviu-vos am mi, us dic!

ADRIÁ

Am vostè!…

NURIA

No veus que jo l’estimo?

ADRIÁ

I tu l defenses! No l’heuras, no! No sortireu am la vostra!

DAVID

Per força!

ADRIÁ

Mai! (Agafa l ganivet que hi ha damunt de la taula i va per ferir an en David.)

NURIA

(detenint, horroritzada, a l’Adriá)

Adriá! Adriá!

ADRIÁ

Deixa-m! Deixa-m!

DAVID

Deixa-l, Nuria!

NURIA (cridant)

Mare! Mare!

ADRIÁ

Lladre, més que lladre!

(Compareixen precipitadament la Quima, en Blai i l’Arcadi.)

ESCENA XIV

ELS MATEIXOS, MÉS LA QUIMA, EN BLAI I L’ARCADI

BLAI

Què passa?

QUIMA

Verge sagrada!

ARCADI

Adriá!

NURIA (cridant esfereida)

Veniu! Correu!

(Apareix en Mingo, corrent. Lluita pera descompartir a l’Adriá i en David.)

ESCENA ULTIMA

ELS MATEIXOS I EN MINGO

MINGO (a l’Adriá)

Fes-te enllà, verinós!

ADRIÁ

Tu, també!

MINGO (volent-lo desarmar)

Porta aquesta eina!

ADRIÁ

No! Deixa!

MINGO

Porta aquesta eina, et dic!

ADRIÁ

Vés! Deixa-m estar!

M1NG0

Eh!… (Li pren el ganivet i el rebot per terra.) Això és d’un home digne?

ADRIÁ (rendint-se)

Per què m’has destorbat? (An en Mingo.)

MINGO

I ara… no t mors de vergonya?

ADRIÁ

(pantejant amb excitació nerviosa)

Així no sé què t fessis!

MINGO (molt baix)

Animeta!

DAVID

(després d’un curt silenci, am gran serenitat)

Adriá.

ADRIÁ

Què vol?

DAVID

Vós heu errat el camí.

ADRIÁ

Jo també sé estimar!

DAVID

Sí; però a la vostra manera: sense idealitat. No com la Nuria desitja ser estimada.

ADRIÁ

Jo no més veig que se m’ha enganyat!

QUIMA (suplicant, plorosa)

Adriá!… Fill!…

ADRIÁ (amenaçant-la amb ira)

Vós, vós m’heu enganyat!

QUIMA

Ai, pobra de mi! Què dirà la gent de nosaltres?

ADRIÁ

La gent! La gent! La meva joventut és lo que sento!

DAVID (am sentiment noble)

Pobre Adriá!

ADRIÁ (quasi sanglotant)

No puc estar més aquí… No puc!… (Mirant an en David i a la Nuria.) Tinc enveja de la vostra felicitat! Us tinc molta enveja! (Anant-sen cap al jous.) Quima!… Quima!… (Amb emoció tràgica.) Què mal m’heu fet!… Per què m varen enganyar? Qui m treurà aquest rosec!… Oh! Quina gelosia, quina gelosia!… (Desapareix, cor-pres pel dolor. La Nuria, llagrimejant-li ls ulls, mira a l’Adriá; i així que aquest ha desaparegut, fixant-se en en David, se llenca ais braços d’ell plorant enamorada.)

NURIA

David!

DAVID

Glòria meva!

(La Quima, seguda en una cadira, està tota preocupada. En Blai, l’Arcadi i en Mingo quedeu atònits, com petrificats, formant tots plegats un quadro.)

TELÓ RÀPID

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LA RESCLOSA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

La resclosa

ACTE PRIMER

ESCENA I

ESCENA II

ESCENA III

ESCENA IV

ESCENA V

ESCENA VI

ESCENA VII

ESCENA VIII

ESCENA IX

ESCENA X

ESCENA XI

ACTE SEGON

ESCENA I

ESCENA II

ESCENA III

ESCENA IV

ESCENA V

ESCENA VI

ESCENA VII

ESCENA VIII

ESCENA IX

ESCEXA X

ESCENA XI

ESCENA XII

ESCENA XIII

ESCENA XIV

ESCENA XV

ESCENA XVI

ESCENA XVII

ACTE TERCER

ESCENA I

ESCENA II

ESCENA III

ESCENA IV

ESCENA V

ESCENA VI

ESCENA VII

ESCENA VIII

ESCENA IX

ESCENA X

ESCENA XI

ESCENA XII

ESCENA XIII

ESCENA XIV

ESCENA ULTIMA

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE