The Project Gutenberg eBook of Runoja

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Runoja

Author: Uno von Schrowe

Contributor: Viljo Tarkiainen

Release date: June 5, 2024 [eBook #73743]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1913

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUNOJA ***

RUNOJA

Kirj.

Uno von Schrowe

Alkulauseen kirjoittanut

V. Tarkiainen

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1913.

SISÄLLYS:

Uno von Schrowe

Helmi

Kesäaamuna

Morsian

Orja

Neito

Viimeinen yö

Pesijä

Pieni mierolainen

Mierolais-äijä

Kuusi

Sukkamielen kosto

Kaks kaunotarta

Päivä nousi

Vainiolla

Kehrääjä

Lintu lauloi

Anund I—III

Onkija (Goethe)

Laulaja (Goethe)

Orvon kukka (Goethe)

Tyly (Goethe)

Hellä (Goethe)

Toggenburgin ritari (Schiller)

Hektorin jäähyväiset (Schiller)

Virta (Tegnér)

Lintu ja immyt (Preradovic)

Hämeen maa

Oi terve Magyar!

Efialteen rangaistus

Herätys (Wörösmarty)

Kansallishymni (Köllczey)

Vapaus ja lempi (Petöfi)

Elämä, kuolema (Petöfi)

Ulkomaan magyareille (Petöfi)

Koirien laulu (Petöfi)

Susien laulu (Petöfi)

Kansallislaulu (Petöfi)

Onnela (Kellgren)

Kuolohon asti (Emajõe Ööpik).

Suven impi

Sonetteja I—III

Päivä nousi

Syksyllä

Sonetteja I—II

Kevätlaulu

Kukan kiitos

Kukka ja multa

Suvella

Aamun sarastaessa

Unelma

Ensi kerran

Takkavalkealla

Turha ois matkani

Sotilas kullalleen

Kullan luo kulkeissa

Lauluja Selmalle I—VI

Kuink' aina sua lemmin

Kaikenlaisia kaikuja I—XXII

Pegasoni

Muistopatsas

Vaikea vaali

Vihamieheni

Vaarallinen marja

Lemmenkukka

Siljulle

Siljun silmät

Siljuni silmät

Kaksikin sydäntä

Erilaisia uhkauksia (Goethe)

Tshekkiläisiä kansanlauluja I—III

Espanjalaisia pikkurunoja I—IV.

Kehtolaulu

Syntymäpäiväkirjan säkeitä I—V

Jos pilvi öisin

Toivo

Uno von Schrowe.

Taiteen kauneimmat kukkaset eivät koskaan nouse raa'asta, muokkaamattomasta maasta. Tämä koskee runoutta yhtä hyvin kuin niitä taiteen haaroja, jotka käyttävät talttaa, sivellintä tai säveleitä. Runous ei ole yhdessäkään maassa tuottanut parastansa ilman edelläkäypää syvää hengen ja muodon viljelystä, niin vaikeata kuin usein onkin tarkalleen tietää, mistä ajemmista kulttuurikerroksista sen herkimmät juuret kulloinkin ovat imeneet itseensä kasvuvoimaa ja mehua.

Mitä huolta ja vaivaa onkaan suomenkieli uutisviljelijöiltään vaatinut, ennenkuin se on ottanut luontuakseen nykyaikaisiin runomittoihin ja sointuihin tulkitsemaan herkkiä sielunliikkeitä, arkoja aavisteluja ja kirkastuneita ajatuksia! Siitä kulttuurityöstä on nykypolvi — tietämättäänkin — kiitollisuuden velassa noille varhaisemmille runousopille, jotka uupumattomalla hartaudella taivuttelivat "suomen soukkia sanoja" niiden luonteelle monasti sangen vastahakoisiin muotoihin.

Ne miehet, jotka 1860-luvulla nousivat kaiuttamaan suomalaista kannelta europpalaisten esikuvien mukaan, olivat valtavien aatteiden ja uhkuvan isänmaallisuuden innostamia. Heidän tuotteissaan tulvii kuuluville tämän kansallisen nousukauden mahtava sävel: varsinkin Ahlqvistissa ja Suoniossa, mutta tavallaan myös Kivessä, joka kulkee omia teitään syrjässä muista, kuunnellen oman rintansa kaikuja ja välittämättä "kansallisista" tunnussanoista. Heidän jälkeensä tulee 1870 luvun nuori polvi jo osaksi toisenlaisilla edellytyksillä. Sillä on edeltäjien suuri perintö käytettävänä, ja se vie runoutta puolestaan hyvän askeleen eteenpäin, ei tosin ehkä aina niin paljon aatteellisesti ja sisällyksellisesti kuin kielellisesti ja muodollisesti. Edeltäjien isänmaallinen innostus ja mahtiponsi on jonkun verran laimentunut. Useimmat nuoret laulelevat vaatimattomammin omia hiljaisia mielialojaan ja tunnelmiaan, mutta tekevät sen entistä suuremmalla helppoudella ja muototaituruudella. Ainoastaan Kaarlo Kramsun runoudessa puhuu aatteellisuus vielä yhtä väkevänä, vaikka jyrkästi kielteisenä: syvästi tunnettuna persoonallisena inhona ajan keskinkertaisuutta ja laimeutta kohtaan. Ja ainoastaan Paavo Cajanderilla tapaa yhä edelleenkin isänmaallisuuden miehekkäitä, myönteisiä vakuutuksia.

Uno von Schrowe kuului tuohon seitsenkymmenluvun jälkipolveen samaten kuin hänen hämäläiset maakuntatoverinsa Tuokko, Fr.F. Brummer ja Oskari Uotila, muita sen ajan monista "albumirunoilijoista" mainitsematta. Hänessä ei paisu enää se suomalainen voimantunto ja tulevaisuuden usko, joka antoi Ahlqvistin isänmaallisille runoille niin miehekkään, sytyttävän kaiun. Hänessä ei syki se avartuva yhteishenki, mikä Julius Krohnin lempeässä, puhdassydämisessä runoudessa liittyi uskonnollisen mielen kanssa kantavaksi yhteissoinnuksi. Eikä hän myöskään kohoa Kiven tavoin alkuperäisiin mahtaviin luonnonnäkyihin tai vaivu syvästi ikävöiviin yksinäisyystunnelmiin. Hän soittaa hentoa ruokopilliä. Mutta loihtii sillä esille idyllisiä, päivänpaisteisia kuvia Hämeen viljavilta vainioilta ja tyyniltä rantamilta tai kuiskii oman herttaisen nuorukaissydämensä hiljaisia kaipuita ja onnenunelmia. Jos tähän onnen kirkkauteen välistä eksyy joku tummempi sävel, tyylittyy se kernaasti satumaisen kaukaiseksi. Ja itse tuska ja kärsimys verhoutuu hänellä tavallisesti kevyen sanamusiikin autereeseen. Hän on sanalla sanoen kevyempää metallia kuin edelläkävijäpolvi, mutta siltä inhimillisesti mieltäkiinnittävä sekä oman aikakautensa edustajana että yksilönä.

Schrowen suku on saksalaista alkuperää, niinkuin jo nimestä voi päättää. Joku sen esi-isistä siirtyi Westfalista Ruotsiin, jossa hänet sotaisten ansioittensa vuoksi aateloitiin vuonna 1650. Sotilaita olivat sitten hänen jälkeläisensäkin monessa sukupolvessa aina 1800-luvun alkuun asti. He omistivat Putkijärven tilan Hartolan pitäjässä sisä-Hämeessä. Tällä vanhalla sukutilalla syntyi runoilija Uno Gabriel von Schrowe tammikuun 28 päivänä 1853. Hänen isänsä, Johan Henrik, oli suvussaan ensimmäinen, joka antautui siviiliuralle. Hän möi Putkijärven ja muutti Joutsaan nimismieheksi Unon ollessa noin vuoden vanha. Perhe oli lapsirikas: neljä tyttöä ja kahdeksan poikaa, Uno järjestyksessä, kolmas sisaruksista. Uusi kotitalo, Puttola, jossa nimismies von Schrowe asui 11 vuotta, ennenkuin (oltuaan välillä myös maakauppiaana) muutti takaisin Hartolaan, oli kauniilla paikalla salmen rannalla. Nämä sisä-Hämeen näköalat painuivat pysyvästi nuoren runoilijanalun herkkään mieleen. Hänen äitinsä, Charlotta Sjöholm, oli vilkas ja lahjakas nainen — hyvä näyttelemään ja laulamaan —, ja nähtävästi Uno peri häneltä taiteellisia taipumuksia. Niitä ilmeni hänessä jo nuorena. Hän ei viihtynyt muiden lasten kanssa tavallisissa leikeissä, vaan istui mieluummin yksin miettimässä tai haaveilemassa. Omin päinsä hän oppi käsittelemään soitinta ja kouluaikana hän innostui näytelmätaiteeseen, niin että sepitti useita pieniä kappaleita ja näytteli niitä toveriensa kanssa.

Äiti oli innokas suomenmielinen ja hänen toimestaan pantiin Uno v. 1863 Jyväskylän suomalaiseen alkeisopistoon. Poika kävi sitä ensin jonkun vuoden, mutta sitten hän erosi koulusta ja häntä aiottiin käytännölliselle alalle. Siinä tarkoituksessa hänet lähetettiin Porvooseen kauppias Steniuksen sekatavarakauppaan harjoittelemaan. Tuo toimi ei kuitenkaan miellyttänyt häntä, vaan paleltuansa yhden talvikauden puodissa ja makasiinissa hän pyysi päästä takaisin kotiin tai kouluun. Hänet vietiinkin nyt uudelleen Jyväskylään ja siellä hän luki erään opettajan johdolla yhden luokan yli ja menestyi hyvin. Ylioppilaaksi hän valmistui keväällä 1872 arvosanalla "laudatur". Ystävälliset tädit, joiden suosiossa Uno oli läpi elämänsä, auttoivat häntä Helsinkiin kokoamalla ensi retkelle tarvittavat matkarahat. Hän kirjoittautui ensin jumaluusopilliseen tiedekuntaan aikoen papiksi, mutta hylkäsi sen pian ja ryhtyi lukemaan filosofiankandidaattitutkintoa varten.

Hän otti innokkaasti osaa Hämäläisen ylioppilas-osakunnan elämään, kuuluen m.m. "Hälläpyörän" toimittajakuntaan ja ollen pöytäkirjurina vuonna 1873. Pian Uno von Schrowe tuli tunnetuksi taitavana kynänkäyttäjänä ja alkoi saada tointa sanomalehdissä. Hän julkaisi runoja Hämäläis-osakunnan albumissa ja Kirjallisessa Kuukauslehdessä, kirjoitteli Uuteen Suomettareen, Viralliseen lehteen ja Julius Krohnin toimittamaan Suomen Kuvalehteen, jonka aputoimittajana hän oli vuosina 1876—1880.

Hänen runojansa on seuraavissa julkaisuissa:

Kaikuja Hämeestä I (v. 1872) 2 runoa

" " II (v. 1874) 13 "

" " III (v. 1878) 25 "

" " IV (v. 1886) 4 "

Suomen Kuvalehdessä (v. 1876—1880) 5 runoa.

Kirjallisessa Kuukauslehdessä (1875—1876) 2 runoa.

"Haltia"-nimisessä vihkosessa (11.2.1881) 2 "

Kansanvalistusseuran Kalenterissa (v. 1881) 1 "

"Keri"-nimisessä julkaisussa (1876) 3 runoa.

Unkarin albumissa (1881) 6 runosuomennosta.

Syntymäpäiväkirjassa (v. 1885) 5 runopätkää

Hän sai Hämäläis-osakunnalta 1875 palkinnon runokokoelmasta, jossa oli m.m. ballaadi "Morsian". Lisäksi mainittakoon Uno von Schrowen kirjallisista toimista, että hän on v. 1875 (tarkastanut tai) kääntänyt Suomalaiselle teatterille L'Arrongen nelinäytöksisen huvinäytelmän "Oma toivoni", v. 1885 julkaissut suomentamansa (ja ensin Suom. Virall. lehdessä painetun) L. Dillingin "Jutelmia" sekä toimittanut samana vuonna muistovärsyillä varustetun "Syntymäpäiväkirjan". Eräitä alkuperäisiä ja suomennettuja suoranaisia kirjoitelmia tavataan häneltä myös Suomen Kuvalehdessä, esim. "Viikkokausi Tartossa", matkamuistelma Viron laulujuhlilta v. 1879.

Hän asui jonkun lukukauden Julius Krohnin luona ja tämän miehen vaikutus lienee ollut häneen melkoinen. Schrowe innostui suomalais-ugrilaiseen kielentutkimukseen ja opiskeli perusteellisesti viroa ja unkaria. Mutta kirjallisten toimien ja ansiotöiden takia — hän oli m.m. pikakirjoittajana valtiopäivillä — hidastuivat hänen opintonsa niin, että hän vasta vuonna 1881 suoritti opettajakandidaattitutkinnon. Jo sitä ennen hän oli toiminut sijaisopettajana parissa koulussa. Nyt hänet v. 1882 määrättiin luokkaopettajaksi Porin yksityiseen suomalaiseen lyseoon ja vuonna 1885 kolleegaksi Porvooseen. Mutta tauti tuli pian väliin ja pakotti hänen jättämään opettajauran. Uno von Schrowe oli innostunut "jaegeriläinen" s.o. hän noudatti ankaralla johdonmukaisuudella saksalaisen Jaegerin terveysohjeita, jotka siihen aikaan olivat meillä suuresti muodissa ja jotka neuvoivat käymään kesät talvet samanlaisessa villapuvussa, nukkumaan kovimmallakin pakkasella avoimen ikkunan ääressä j.n.e. Tätä luonnotonta järjestelmää noudattaessaan hän oli kylmettynyt ja saanut keuhkokuumeen, joka pian muuttui kuluttavaksi rintataudiksi. Hän matkusti silloin Saksaan Görbersdorfin parantolaan hoidettavaksi, mutta liian myöhään: kuolema saavutti hänet siellä vieraalla maalla lokakuun 1 päivänä 1886.

Uno von Schrowe oli herkkä runoilijasielu, joka eli omaa hiljaista mielikuvituselämäänsä arkisen ahertelun ohella. Hän oli ankara velvollisuuksien mies, joka täytti nuhteettomasti koulu- ja sanomalehtimiestehtävänsä, mutta palveli samalla myös runottaria. Hänen runoutensa yleissävy on romanttissekaista ja idyllistä. Päivänpaiste, linnunlaulu ja aallonvälke sulautuu hänen hämäläisissä maalaiskuvissaan omituisella tavalla yhteen muodostaen maisemanä'yn, joka on kaukana arkisesta todellisuudesta. Koitar siroittelee ruusujaan, Ahti soittaa kanneltaan ja ilmassa liitelee perhosia kukasta kukkaan. Tämän romanttisen luonnonympärystön kanssa soveltuvat hyvästi yhteen runoilijan hengen haaveherkät tunnelmat, nuorekas lemmenkaipuu ja onnen odotus, valoisat toiveet maamme tulevaisuudesta ja ehyt, sovinnollinen mieli. Jos vertaamme hänen tuotteitansa ajan runouden yleisiin suuntiin, emme huomaa niissä vahvasti merkittyä persoonallisuutta, vaan pikemmin herkästi omistettuja kaikuja väkevämmistä runoniekoista. Uno von Schrowe oli jo nuoruutensakin vuoksi vaikutuksille altis. Suomennetuista kappaleista näemme hänen lueksineen m.m. Goetheä, Schilleriä ja Tegnér'iä sekä tutustuneen Saksan ja Ruotsin uusromantikkoihin. Kotimaisista ruotsinkielisistä runoilijoistamme ovat Runeberg ja Topelius ilmeisesti jättäneet merkkejä hänen runouteensa. Niin esim. muistuttavat monet hänen puoleksi leikilliset tyylitellyt pikkurunonsa ("Vainiolla", "Kaksi kaunotarta", "Päivä nousi") Runebergin idylliepigrammeja, toiset taas ("Kuusi" y.m.) vivahtavat lähemmin Topeliuksen runolaatuun. Tuntuapa hänen lauluissaan joskus soinnahdelmia Ahlqvistista, Suoniosta ja Kivestä.

Uno von Schrowe on kuitenkin silloin tällöin tavannut omintakeisesti kiinni runon päästä ja saanut yleisesti lauletusta aiheesta houkutelluksi esiin poljennollisesti ja yleensä muodollisesti sangen viehättäviä puolia. Hyvin luonteva ja vaikuttava on esimerkiksi tuo tunnettu "Pieni mierolainen", joka muistuttaa jonkun verran Aleksis Kiven runoa "Äiti ja lapsi" ja jonka aiheen von Schrowe kuuluu saaneen kotonaan nälkävuonna 1867 todellisuudessa näkemästään pienen kerjuripojan kohtalosta. Mieleen jääpää havainnollisuutta on semmoisissa runoissa kuin "Pesijä" ja "Neito", hivelevää sointua ja poljennollista tehoa runossa "Ensikerran" ja ballaadissa "Morsian", joista viimemainittua voinee pitää von Schrowen runotaidon mestarinäytteenä. Siinä on käsitelty samaa "rakkaus ja kuolema"-aihetta, josta Paavo Cajander myöhemmin sepitti ballaadinsa "Leena", mutta von Schrowe mielestäni — jos kahta niin erilaista käsittelytapaa voi verrata — koko joukon onnistuneemmasti. Mikäli säilynyt perintötieto on luotettava, on tälle von Schrowen ballaadille antanut aiheen hänen lähimmässä ympäristössään sattunut tositapaus, joka ei kuitenkaan päättynyt niin kohtalokkaasti kuin runon viime säkeet kertovat: — esimerkki siitä, kuinka runoilijan mielikuvitus pystyi luomaan uuden, taiteellisesti tehoisemman todellisuuden. Mahdollista kuitenkin on, että joku syrjästä tullut kirjallinen vaikutus on puolestaan tukenut ja ohjannut tuota mielikuvituksen toimintaa. Niin on ainakin käynyt eräässä toisessa ballaadimaisessa von Schrowen runossa "Neito", joka kuvaa kuinka rannalla istuva neitonen vaipuu hukkuneen sulhonsa kuvaa tavoittaen kosken kuohuihin suvi-iltana Ahdin soittaessa kanneltaan, jommoisia aiheita sekä Saksan että Ruotsin uusromantikot suosivat. Hauskan näytteen von Schrowen leikinkyvystä tarjoaa hänen runonsa "Pegasoni", mahdollisesti Petöfin runon "Runoheponi" haltioittama. Ja hänen mielessään soivat perinnäiset isänmaalliset kaiut ovat pukeutuneet semmoisiksi kauniiksi runoiksi kuin "Oi terve Magyar" ja "Hämeenmaa" jotka molemmat ovat tekijälleen sangen kuvaavia.

Se kehittynyt muodontaju, joka tulee näkyviin kaikissa von Schrowen omintakeisissa tuotteissa, teki hänestä myös etevän runonsuomentajan. Hän ei tosin ehtinyt tällä alalla tuottaa paljon, ainoastaan parikymmentä pienehköä kappaletta, mutta ne ovat paraita mitä siihen aikaan voitiin aikaansaada. Varsinkin ovat onnistuneet hänen käännöksensä unkarilaisesta runoudesta. Esimerkiksi semmoiset kappaleet kuin Petöfin "Kansallislaulu" ja Köllczeyn "Kansallishymni" ovat kerrassaan loistavia näytteitä silloisesta runonsuomennostaidosta.

Yleensä täytyy tunnustaa, että vaikka von Schrowen runous ei lumoa lukijaa voimakkaalla alkuperäisyydellään, se vaikuttaa hienosti ja sivistyneesti sekä tyydyttää kuitenkin joltisetkin muodonvaatimukset. Hänen esitystapansa on kauttaaltaan sujuvaa ja helppotajuista. Runo luistaa häneltä valtoinaan, selvänä ja soinnukkaana — soinnukkaampana kuin ehkä yhdeltäkään hänen aikalaiseltaan. Hän on rikastuttanut suomalaisen runokielen ilmaisukykyä monilla helposti laulahtelevilla poljennoilla ja viehättävillä runokuvilla. Jo senkin vuoksi hänen tuotantonsa ansaitsee muistamista ja tuntemista vielä nykypäivinä, sillä nykyisyys on menneisyyden perijä.

V. Tarkiainen.

HELMI.

Yöllä raivos syksyn myrsky,

Rannan hietaa huuhtoi hyrsky

Pitkin selkää aalto telmi,

Senp' on harjanteella helmi.

Hälle hellin silmäyksin

Tuikkain, taivaan tähti yksin,

Pimeässä vilkutteli,

Näinpä helmi huokaeli:

»Oi, jos saisin, tähti hellä,

Sua hetken päilytellä!

Kirkkautes kohta saisin,

Riemuin aaltoon sukeltaisin.» —

Taivaan impi huokauksen

Kuuli, täytti toivotuksen. —

Loistain harjanteilla kieri

Helmi, aallon alle vieri.

KESÄ-AAMUNA.

Päivä nousee, koittarelta

Ruusut kohta kelmenee,

Viidassa jo siivekkäisen

Lauman laulut kaikuilee.

Niityn kukat kainostellen

Uinailuistaan heräjää,

Lammen tyyntä kuvastinta

Tuulonen jo röyheltää:

Hymyhuulin Liisa karjaa

Laitumelle saattelee,

Lehmät ammuu, härkä mylvii,

Karjan kellot kilisee.

Perttu kujan suussa yksin

Rallatellen laulelee,

Tuolle Liisa ohi mennen

Lempeästi myhäilee.

Hälle Perttu silmää iskee:

»AamU-muiskun annat kai?»

Ilkkuellen Liisa vastaa:

»Sulle muiskun! Vielä vai!» —

»Muisku mulle, muuten en mä

Sua päästä luotani! —»

Nopsana kuin tuulen henki

Liisa ohi kiitävi.

Lehmät ammuu, härkä mylvii,

Liisa yksin myhäjää.

Muiskutappa tällä erää

Perttu kujan suuhun jää. —

MORSIAN.

Hän kangasta helskytellen

Nyt kutovi uutteraan

Ja kultainen kihlasormus

Hänen kiiltävi sormessaan,

Ja niidet ne nousee, laskee

Ja sukkula suihkailee,

Jalat tanssivi polkusilla

Ja loimet ne lyhenee.

Vaan kalpeus poskipäillä

On kutoissa morsion,

Ja silmässä luonti, tuike

Niin outo ja kumma on.

Mut sukkula kiirein lentää

Ja neitonen myhäjää,

Ja kutrien kultalaineet

Ne harteilla läikkyää.

»Jo herkeä lapsi parka!

Mi kankaalla kiire on?

Jo toisehen kuuloitettiin

Sun kultasi uskoton».

Vaan sanoja näitä äidin

Ei kuulevan neito näy,

Sen sormissa vinhemmästi

Vaan sukkula suihkain käy.

Näin kutonut viikon, kaksi

Ja kolmekin kohta on.

»Jo herkeä tyttö raukka,

Käy lapseni lepohon!

Sun uskoton kulta petti,

Jo huomenna häät on sen

Ja alttarin luona pappi

Hänet vihkivi toisehen».

Jo lankevi illan varjot

Ja himmeä ehtii yö.

Kaikk' käyvät jo leposalle,

Vaan neitoa estää työ.

Hän loppuhun kankaan saapi,

Sen puista jo irroittaa;

Läp' yön puvun neuloo siitä,

Sen aamuhun valmiiks saa.

On aamu ja käy hääsaatto

Nyt kirkkohon verkalleen

Ja vieressä sulhon uljaan

Käy morsian kruunuineen.

Ja uhkea Herran huone

Luo tuntehet hartahat;

He saattoa johdatellen

Luo alttarin astuvat.

Vaan alttarin luona nainen

On kalvea, verho sen

On palttinakaapu, sormus

Sen sormessa kultainen.

Ja keltaiset kutrit liehuin

Luo sulhasen rientää hän:

»Et uskoton ollut sentään,

Oi armahin ystävän'!

Nää morsiusvaatteet vasta

Tän' aamuna valmiiks sain —

Sun pettävän äiti luuli —

Mä luotin ja toivoin vain,

Sun valasi kalliit muistin —

Voi kuinka sä rikkoisit ne! —

Ja tänne mä riensin — Kulta

Nyt käymmehän vihille!»

Näin lausuen autuaasti

Mielipuoli nyt myhäjää,

Käs'vartehen sulhon tarttuu,

Luo alttarin lähentää.

Taas morsiussaatto kohta

Käy kirkosta palaten —

Kaks keskessä mielipuolta

Ja morsian murheinen.

ORJA.

Hän maata laski olkipehkuihinsa,

Helteisen päivän työstä tultuaan,

Ja kohta hänen silmä-luomihinsa

Soi unottaret uni-lahjojaan.

Ja orjan sielu irti kahleistaan

Taas vapautta pääsi nauttimaan.

Hän unelmissa kotomaassaan kulkee,

Ja näkee Gylbin rakkaat rantuet.

Hän armastansa sylihinsä sulkee,

Sen lempi-kuiskut kuulee suloiset

Ja nauttii alla palmun tuuhean

Nyt ihanuutta illan raikkahan.

Ja innostuksissaan häntä kansa

Nyt tervehtivi ruhtinaanansa,

Hän onnellisna kuulee kunniansa

Kun kaikuu nuorten, vanhain huulilta —

Vaan näin kun entisyyttään uneksi,

Voi kurjaa; — ruoska orjan herätti!

NEITO.

»Ma paimentyttönä ennen

Kävin riemuten laiduntain,

En murhetta tuntenut silloin,

En kaihoa rinnassain;

Vaan tuttuna mulle nyökki

Hymy huulilla kukkaset,

Puro lehdossa leikiten soitti,

Yhä pulppuili lähtehet.

Oli naapurin paimen silloin

Kesäkumppali kanssani:

Kuin tuulonen nopsaan kiitää,

Hän niityllä kirmaili,

Kuin aalloilla sorsa soutaa

Yli ahnahan Ahdin maan,

Niin läikkyvä lammin pinta

Hänt' tuuditti siinnossaan.

Mä partaalle kosken kerran

Suvi-iltana istahdin,

Sinisirkuista, ruusuisista

Mä seppelen solmisin.

Vaan äkkiä seppel vieri

Vahavaippahan kosken sen,

Ja nopsana jälkeen kohta

Näin syöksevän paimenen.

Hän syöksähti kuohuun. Sitten

Hänt' en ole nähnytkään. —

Kai Ahtolan immet häntä

Nyt tuutivat sylissään?

Vaan tuolla hän kuohuista nousee — —

Käsi viittovi tänne — — voi!

Mua kutsuvi luokseen! Varro!

Heti riennän jo, armas oi!»

Näin partaalla kosken laulaa

Suvi-iltana neitonen,

Ja hyrskyhyn silmä tuijaa:

Näky outo jo hurmaa sen — —

Hän kuohujen helmaan syöksee

Hymy autuas huulillaan. —

Ja ilta on tyyni; Ahti

Vain soittavi kanneltaan.

VIIMEINEN YÖ.

»Äit', eikö vaaleaks jo yö

Käy aamun salavasta?»

»Oi nuku Anni parka! lyö

Kaksioista kello vasta».

»Hän eikö saavu kohta?» »Ken?»

»Hän, pappi — yö on mulla

Jo viimeinen.» — »Voi tyttären',

Hän aamuks lupas tulla».

Ja hetkeks äiti nukahtaa.

Vaan sairas vuoteellansa

Ei unta silmäluomiin saa,

Hän voihkaa tuskissansa.

On syysyö synkkä ulkona

Ja riehuin ulvoo myrsky,

Ei tähdet tuika taivaalla,

Ves'sade rankka hyrskyy.

Ja myrsky kiihtyy raivossaan,

Sen ääni ulinoipi;

Vaan kalman hiki otsallaan

Nyt Anni vaikeroipi.

Ja silmissä yht'äkkiä

Käy huone valoiseksi,

Hän vuotehensa vieressä

Niin oudon haamun keksii.

Luuranko häneen tuijottaa

Nyt tyhjin silmälomin

Ja tervehtii kuin tuttavaa

Se leu'oin huulettomin.

Ja viikate on kädessään,

Sen kirkas terä hohtaa;

Vaan tuonen mies, näin kuiskaa hän:

»Jo joudu, Anni, kohta!

Nyt kuule myrskyn raivoa —

Se niinkuin muinoin riehuu

Ja sade rankka tulvana

Kuin kosken kuoha kiehuu.

Niin synkkä nyt on yökin. — Vaan

Se mielees mitä johtaa?»

Ja sairas huokaa vuoteellaan:

»Nyt koston hetki kohtaa».

»Nyt muistatko kuin muinoinen

Äit' yötä myöten kulki?

Vaan tunteet äidin sydämmen

Pois rinnastaan hän sulki,

Hän riensi — vastasyntynyt

Hänen itki povellansa». —

Ja Anni voihkaa: »kuolo nyt

Jo saapuu koston kanssa».

»Laps itki — hurja äiti sen

Ei ääntä kuullut, juoksi

Vaan myrskysäässä eellehen

Ja saapui kosken luoksi.

Kuu himmyt pilvivaipastaan

Näk' yksin öisen retken». —

Ja sairaan vaivat kiihtyy vaan:

»Voi tuskaa koston hetken!»

»Ja pauhain kosken kannel soi —

Mik' on nyt äidin mieli?

Mit' aikoo hurja? — Lapsen, voi!

Jo ärjyin aallot nieli —

Sit' eikö nähnyt kenkään? luo

Unheeseen jäädä voisko?»

Ei sairaan tuskat hoivaa suo:

»Viel' armoa nyt oisko?»

»Sa näätkö lasta pienoista

Tuolt' enkeljoukkiosta?

Näin rukoilee hän Luojaansa:

Äl' äidilleni kosta,

Nyt työtään älä rankaise.

Oi armon runsas lähde.» —

Ja sairas huokaa: »rukoile

Laps kurjan äitis tähden!»

»Sä kuule, rukouksehen

Kun parvi enkelitten

Nyt yhtyy kultakruunuinen

Ja joukot taivahitten:

Suo katuvalle armosi,

Ja vihas kasvot peitä.» —

Ja Anni huokaa: »Luojani,

Oi armoin kuule heitä!»

Jo koitti aamu, vaikeni

Jo myrsky, tulva herkes

Ja äitikin jo heräsi

Ja pappi tulla kerkes.

Tät' enään ei hän kaipaillut:

Jo hänen kasvoillensa

Sai kalma — Anni muuttanut

OI' luokse pienoisensa.

PESIJÄ.

On suvipäivän helle,

Ei tuulen henki käy,

Värettä vienoisint' ei

Kalvolla lahden näy.

Tuo siintäväinen taivas

Heijastaa siinä vaan

Ja rannan äyräät, kunnaat

Kuvastaa kupeitaan.

Rannalla lahden tyynen

On nainen yksinään,

Hän sotkee, huljuttelee

Ja huuhtoo pyykkiään.

Ja lip-Lap uutterasti

Käy läiky tappuimen

Ja lip-Lap vastaa kaukaa

Myös kaiku kiireillen.

Ja tapuin vinhaan läikyy,

Mut naisen silmä tuo

Se veden tyyneen kalvoon

Vaan katseitansa luo.

Mik' kumma silmät yhä

Näin puolehensa saa? —

Tuo kaukainenko kunnas,

Mi siinä heijastaa?

Niin, kaukainen tuo kunnas

Ja laakso kaukainen,

Mi kauempana vielä

Nyt kätkyy taakse sen.

Ja mieleen hälle muistuu

Aik' armas kevähän

Ja muistot menneen ai'an

Ja niiden kanssa — hän.

Niin — helteisenä paistoi

Näin päivä silloinkin

Ja kirkas, tyynen tyyni

Ol' lahden kuvastin.

Sen pintaa pitkin souti

Kaks sorsaa kaislistoon —

Ne pesäsensä laati

Rannalle juurikkoon.

Näin entisaikain muistot

Nyt mieleen heräjää

Ja kyynelpari naisen

Silmissä kimmeltää,

Rinnasta häitä nousee

Hiljainen huokaus —

Sen ilmi tuoko kaipuu.

Vai unheen katkeruus?

Ja tapuin vinhemmästi

Taas läikyy entistään

Ja polttavammin päivä

Valavi hellettään.

Mut tuuli herää vieno,

Se lahden röyheltää —

Jo katoo kuva kunnaan,

Sen muistot hälviää.

PIENI MIEROLAINEN.

Armas päivä paistaa, kohta

Lämpimäks jo muuttuu sää,

Hanki loisteessansa hohtaa,

Sulain kiteet kimmeltää.

Poika repaleissa vallan

Saloss' yksin kuljeksii.

Hongat, kuuset huminallaan

Häntä täällä tervehtii.

Pieni mierolainen aina

Yhä rientää eteenpäin,

Eipä murhe mieltä paina,

Rallatellen laulaa näin:

»Hopsis, jalat! Väsymystä

Tunnetteko? Talohon

Kohta päästään, siellä kystä

Minullekin kyllin on.

Hongat, kuuset, vaiheitani

Tahdotteko tietää te?

Kuulkaa! tässä kulkeissani

Nyt mä teille kerron ne.

Aina muistan riemuin vielä

Isän armaan mökkiä,

Viisi meit' oi' lasta siellä,

Vanhin niistä olin mä.

Muistan kuinka kotikaski

Tähkäpäin jo kellerti;

Noro hallan irti laski,

Julma viljan runteli.

Talvi tuli, loppui leipä,

Petäjäistä syötihin —

Äitiin tarttui tauti, veipä

Hänet kohta hautaankin.

Häntä multaan saatoin, itkin

Haudallaan mä hetkisen,

Kyynel poskipäätä pitkin

Vieri, jääksi hyytyen.

Siitä asti tepastellut

Olen mieron tietä ain';

Jopa sulle kertoellut

Olen, metsä, muistelmain.

Hopsis, jalat, joutukaa jo!

Muuten yövyn korpehen,

Varjot synkät lankeaa jo,

Tuolla päivä laskeiksen». —

Yhä kiitää, vaan ei vielä

Ihmisasuntoa näy.

Metsän haamut poikaa tiellä

Uhkaa, mustaks yö jo käy.

Kylmä yltyy. Tähtein valo

Syttyy taivahalle jo,

Leimuelee pohjanpalo,

Huokaa jynkkä hongisto.

Kohta aamun koittehessa

Öinen jylhyys häviää —

Vaan ken tuolla kinoksessa

Kalvenneena lepäjää?

Pieni mierolainen siellä

Lepoon vaipui viimeiseen —

Jäätyneenä kiiltää vielä

Kyynel silmän murtuneen.

MIEROLAIS-ÄIJÄ.

Päivän läike kirkas akkunoista

Pirttiin tunkee, kimallellen loistaa,

Pitkin seinuksia angervoiden

Tuoksut leviävät; askaroiden

Emänt' yksin kotitöissä hyörii,

Ketteränä permannolla pyörii.

Repaleinen vanhus sauvoinensa

Pirttiin astuu, kasvoin piirroksensa

On jo aika ammoin uurreskellut,

Hopeata hapsiin hajotellut,

Jotka tummankellervinä kerran

Läikkyilivät. "Taloon rauha Herran!"

Vuotta kolmekymment' aalloissansa

Ai'an virt' on vienyt mukanansa;

Kaikk' on muuttunut, jo kaikk' on toisin:

Tuskin silmää uskoa mä voisin,

Jollei synnyinpaikan muisto pyhä

Mieless' säilyis muuttumatta yhä.

Tässä synnyin, tässä mieheks vartuin,

Auran kurkeen ensi kerran tartuin.

Toisin silloin elettihin: eipä

Pöydäll' ollut puhtaan viljan leipä

Usein silloin, harvoin halla säästi

Pellon halmeen, joutumahan päästi.

Usein kyllä vilja heilimöiden

Loisti, hedelmänä vuoden töiden,

Silloin elpyi toivo rintaan, vaivat

Unhottuivat, päiväpaisteen saivat

Mieleen tähkät nuokkuvat — vaan vaihtui

Yöksi päivä kohta, toivo haihtui.

Nousi suosta vainioiden alla

Turmiota tuoden harmaa halla,

Ahmusteli halmeen ilkkumiellä…

Mutta rinnass' sentään toivo vielä

Kyti: jospa suon vaan kuivaks saisi

Ehkä turman tuoja katoaisi.

Petäjäistä, vehkaa kaiken vuotta

Syötiin, ojitettiin suo, — vaan suotta!

Julmempana vielä entistänsä

Noro huokui kylmää henkeänsä…

Ojat suossa laajennettiin vielä,

Sentään hallan henki piili siellä.

Voimat murti petäjäinen, karttui

Yhä kurjuus, tauti viimein tarttui…

Isän, äidin, veikan, siskon vei se

Armotonna mullan poveen, — ei se

Sääliskellyt. — Yksin jäin mä, mutta

Kärsimähän mieron surkeutta.

Siitä kolmekymment' on jo vuotta.

Nyt nään vasta ettei työtä suotta

Tehty ole: kuiva nurmi-niitty

Suo on nyt ja viljapellot liittyy

Hallatoinna siihen. — Kiitos Herran!

Toisin kun nään kaikki vielä kerran».

Näinpä vanhus. Emännältä kieri

Kyynel, poskipäätä pitkin vieri;

Huoaten hän otti päästä vartaan

Leivän, antoi vanhukselle. Hartaan

Kiitoksen tää lausui — sauvahansa

Tarttui taas ja jatkoi kulkuansa.

KUUSI.

Kas korven lasta tuolla

Kuin loistaa verhossaan!

Ei lehvää ransistuttaa

Voi kylmä talvenkaan.

Ei; kahta kauniimmasti

Nyt vasta vihannoi,

Sen juurille kun hanki

Noin puhtaan peitteen loi.

Kun viimat vinkuin soittaa

Ja pohja pauhajaa,

Se rauhallisna seisoo

Ja latvaa huojuttaa.

Sen lehvät puhdistellen

Käy tuiskun tuiverrus

Ja latvan huminassa

Näin kuuluu kuiskutus:

Mä aikakaudet halki

Jo seissut olen näin,

Vaan vielä vanhan vammat

Ei vaivaa sydäntäin.

Mun rinnastani riudu

Ei koskaan nuoruus — saan

Ain' uutta voimaa juurin

Mä sydämmestä maan.

Toi lännen tuuli muinoin

Etäältä siemenen,

Sep' iti juurellani

Ja kasvoi pensainen.

Se varjossani versoi,

Sai kohta kukkimaan —

Ma ihastuksen tunsin

Katsellen loistoaan.

Näin armas kukkiellut

On suojass' siimehen,

Ei rynnistystä tunne

Hän tuiman pohjasen.

Ja talven tullen hanki

Sen käärii peittohon,

Vaan vapaaks taasen pääsee

Kun kevät tullut on.

Mä häntä suojustellut

Ain' olen oksillain,

Hän myrskyn pauhun kuullut

On latvastani vain.

Jos juuriltani kaataa

Mun pohjan raivo vois,

Jo silloin pensahankin

Se maasta nuolee pois.

Näin kuiskutellen kuusi

Latvaansa huojuttaa,

Sen ympär' yltyy viima

Ja tuisku tupruaa;

Vaan suojassa sen säilyy

Nyt ruusupensainen,

Se siellä herätystä

Odottaa keväimen.

SUKKAMIELEN KOSTO.

Lähteen luona tuoksussansa

Kukkaskenttä lainehti,

Siellä yksin vuoteellansa

Sukkamieli uneksi.

Riemuin poika lauleskeli

Lehdon viertä kulkeissaan,

Laitumella toitotteli

Paimentyttö torvellaan.

Kukkasissa nukkuvainen

Niiden riemuun heräsi.

»Kostan vielä!» jumalainen

Suuttuneena uhkaili.

Sipsutteli poi'an luokse,

Hänet lehtoon johdattaa —

Laitumella tyttö juoksee —

Poika myöskin sinne saa.

Kuule kummaa! toitotukset,

Laulut raikkaat vaikenee —

Hiljaan kahden huokaukset

Salaiset vaan kohoilee.

Voiton hymy huulillansa

Sukkamiel' taas uneksii,

Kukkaskenttä tuoksussansa

Ympärillä lainehtii.

KAKS KAUNOTARTA.

Kaks istuu kaunotarta

Nyt luona lähtehen,

Ja toisen silm' on kirkas,

Vaan toisen sumeinen.

»Hän uskoton mun petti,

Voi armas siskosein!

Jo murhe murtaa mielein,

Pakahtuu sydämmein —»

Kaks taasen kaunotarta

On luona lähtehen,

Taas toisen silm' on kirkas,

Vaan toisen sumeinen.

»Ei uskoton hän ollut,

Oi armas siskosein!

Kun riemusta nyt vaan ei

Pakahtuis sydämmein —»

Ja kirkkaat silmät riemu

Nyt saapi päilymään,

Vaan sumeiset ne tuskin

Voi estää kyyneltään.

PÄIVÄ NOUSI.

Päivä nousi. Lähteen partahalla

Kukka kaino kastehelmen itki,

Luonto heräsi ja sirkutusta

Kuului niityn heinikköä pitkin.

Päivä nousi. Niityn mättähällä

Nuoret istui siellä vieretyksin —

Vaiti istuivat, ei tunteitansa

Vaihdelleet he edes silmäyksin.

Päivä nousi. Kohtasivat viimein

Nuorten silmäykset toisiansa;

Kainostellen hämillänsä Liisa

Silloin liinaan peitti kasvojansa.

Päivä nousi. Kainostellen päivää

Marja punastui ja sukelteli

Heinikköön — niin Liisan poskuvilla

Liinan alla puna leimueli.

Päivä nousi, kirkas päivä nousi.

Niinkuin kypsä marja hohti silloin

Liisan poski — mutta eihän Perttu

Rakastakaan raakuleita milloin!

VAINIOLLA.

Poutaisina pilvet väikkyy

Säteillessä auringon,

Tähkälainein pelto läikkyy,

Joutunut jo vilja on.

Tähkät päätään nyökytellen

Kutsuu luokseen leikkaajaa.

Talkookansa riemuellen

Vainiolle kiiruhtaa.

Sirpit siellä kilvan kapsaa —

Kas mi liike, häile kas!

Oljet katkee, sänki napsaa,

Päätään nostaa kuhilas.

Perttu leikkaa saran viertä,

Hiki otsan kostuttaa,

Hänpä Liisan saareen kiertää —

»Tuokaa venhe — auttakaa!»

Nauru kaikuu pitkin sarkaa,

Liisan posket punastuu —

»Ken nyt auttaa tyttö parkaa?

Perttu vainen — kenpä muu!»

Perttu ilkkuu: »ruuhen sulle

Soudan, aimon palkinnon

Saanen tuosta: totta mulle

Annat suu —». »Vait vallaton!»

Jääkö Liisa saareen, vaiko

Hänet Perttu pelastaa?

Palkintonsa siitä saiko? —

Min' en tiedä. — Arvatkaa! —

KEHRÄÄJÄ.

Rukki hyrrää, ruskottaa

Liisan poskuainen,

Kuontalosta kuitunen

Juoksee pellavainen.

Poljin käy, vaan polkijan

Aatos poissa kiertää —

Sulloo suot ja tallaa maat,

Astuu ahon viertä.

Kylm' on kyllä talvi nyt,

Hanki halmeet peittää,

Vaan kun kevät joutuu, maa

Pois taas peiton heittää.

Taasen lehto lehvästyy,

Taas on kukkas-aika,

Paimen huijaa, huilut soi,

Raitis metsä raikaa.

Lammin laine läikkyilee,

Sorsat rantaan soutaa —

Pertun pirtti valmistuu,

Vaimon hän nyt noutaa.

Silloin riemuin vietetään

Häät ja läksiäiset —

Suvi rientää, talv' on taas —

Kenties ristiäiset.

Hyrrää rukki, poljin käy!

Loimet, langat laita!

Kohta vainen tarvitaan

Pappilaan jo paita.

Liisan posket pohtaa. Kas

Loppuu kuontolainen!

Ei nyt aikaa arveluun —

Pannaan tutti toinen.

LINTU LAULOI…

Lintu lauloi illan suussa:

»Käy, käy, neito, lepohon!

Utuhelma unotar tuo

Kullaltasi suutelon.»

Neito nukkui. Poskipäille

Nousi ruusun ruskoiset,

Povi paisui, huulosilla

Leikki hymyn värehet.

Lintu lauloi aamun tullen:

»Nouse, neito, herää jo!

Kultasesi vartoo sua,

Vartoo kullan suutelo.»

Herää neito. Lintu vainen

Petti, lauloi omiaan:

Vartoneet ei kullan muiskut

Emintimän torat vaan.

ANUND.

Yön hämärtävä harso laskeksen,

Maat, meret kiedoskellen katveesensa,

Ja rannan hietaa yhä huuhdellen,

Mainingin aalto liikkuu hiljallensa.

Ja rantasell' on parvi haamujen.

Ne rauhatonna tummat katsehensa

Nyt luovat väreleikkiin laineiden,

Ja häilyen ne viittoo toisillensa.

Mut ympärillä synkkä hongisto

Hohisten nyökyttelee latvojansa

Ja kuiskaa heidän kolkon tarinansa.

Ja kohinassa kaikuu kantelo.

Sen kultakielet itseksensä soivat:

Puutetta soittajan ne vaikeroivat.

I.

»Taivaan ympäri jo keväinen

Luopi hohtavaisen kulta-päärmeen,

Kohta helmass' irtipäässeiden

Aaltoin kylpee rinta uljaan Käärmeen.

Kiteilevän kannen linnastaan

Kohta murtaa puhki viekas Ran, (1)

Kohta tanssii helmoin kuohaisin

Rauhattomat immet Aegirin. (1)

Vielä kerran tahdon Kainunmaan

Kontioiden kanssa painiskella,

Rintaan korven tuiman kuninkaan

Piirtää riimun raudan tutkaimella,

Nähdä kuinka ruusut hurmeiset

Kaunistelee hangen jättehet,

Kuulla huokausta viimeistä

Otson kuolon maille mennessä.

Orvar, uljain parvess' uljasten,

Sinä nyt saat Käärmettäni kaita;

Purjeet, nuorat, sointu-airot sen,

Paluumatkaan valmihiksi laita. —

Korven rämeiköstä kun ma vaan

Karhun taljan hartioille saan,

Palaan oitis tänne luoksesi —

Peijaiset siks hanki valmiiksi.»

Anund toverilleen lausuu näin,

Jättäin hänet muiden miesten kanssa

Haaksen vartijaksi; metsään päin

Yksin ohjailee hän kulkuansa.

Kädessänsä keihäs vankka on,

Karkaisema monen taistelon,

Vyöllä riippuu kalpa huotrassaan

Valmis vainoon, valmis puoltamaan.

Ruusuisesta kartanostaan on

Kevään koitar noussut taivahalle,

Kunnaat luo hän kullan loistohon,

Tervehdykset sanoin maailmalle.

Tyttärensä, päivättären, hän

Herättää ja kimmeltelevän

Sädesarjan kantain helmoissaan,

Saapi ilma-rannan leimuumaan.

Päivän ruhtinatar kohoaa,

Viittaa luonnon yli valtikalla:

Ilman immet kohta sukkulaa

Liikuttavat, niidet vaihtumalla

Hohteen luovat, milloin hopeiset,

Milloin kullan, loistaa värehet —

Koitteen ruusut siintoon taivosen

Sulaa viimein, yhdeks yhtyen.

Hangen jätteet pitkin laaksoja

Eivät päivän silmäilyjä kestä,

Öinen kylmäkään ei huuruisa

Enää niitä sulamasta estä.

Kyyneleitä vuotain poistuvi

Talven peitto aina yhäti;

Kevätpuro siitä riemuiten

Kiitää vallatonna riehuen.

Noroloissa pajupensahat

Kaunistettuina on kissaksilla,

Koivuin, haapain oksat notkuvat,

Koristetut urpuin terttusilla.

Mist' on hanki pois jo hiukan vaan,

Siinä vuokko aukoo nuppuaan

Luoden kainon katseen taivohon,

Ujostellen silmää auringon.

Rannalt' astuu Anund metsähän,

Halki sen hän rientää vuorta kohti,

Jonka harja kaukaa silmähän

Päivän paisteess' yli puiden hohti.

Kohta saapuu hän sen juurehen,

Verkkaan vuoren rinnett' astellen,

Kukkulalle viimein ylenee;

Täältä hetken urho katselee.

Lännen puolella, niin pitkällen

Kuin vaan silmä pitkin merta kantaa,

Riutuu hiljaan jää ja loistehen

Hopeaisen päivä sille antaa.

Vuoren alla meren rannalla

Havaitsee hän Käärme-laivansa;

Senpä luona maja seisovi,

Jossa talven pitkän oleksi.

Idän puolehen hän katsahtaa;

Silmää Kainu laaja kukkuloineen

Kohtaa, siellä metsä verhoaa

Lammit, rannat rämeineen ja soineen;

Siellä, täällä väliin vilkuttaa

Kunnaan rintehellä ahomaa.

Hiljaan kuuluu kosken kuohuvan

Ääni kaukaa urhon korvahan.

Hetken Anund katsoo seutuja,

Joille loisteen kevätpäivä valaa;

Eteenpäin jo hehkuu halunsa.

Rämeisiinpä urhon mieli palaa.

Hän jo kukkulalta kiirehtää

Alas kohti suota hyllyvää,

Jopa astuu vaivoin halki sen,

Rientäin synkkään rämekorpehen.

Näin hän kulkenut on tuokion.

Metsä ympärillä synkemmäksi

Muuttuu yhä, näkyvistä on

Pois jo vuori, jolta äsken läksi.

Hiiskaust' ei kuulu; vallitsee

Syvä hiljaisuus ja ylenee

Ilmaisella radallansa jo

Taivaan kiirehelle aurinko.

Vaiti! — Korven keskell' yksinään

Kenpä viheltää noin kimakasti?

Anund seisahtuu nyt äkkiään,

Ääntä kohti katsoo karskeasti.

Hetkeks vaan hän seisahtavi, mut

Vihellyksen on jo tuntenut:

Tuop' on kutsu korven kuninkaan

Kanssaan käydä painiskelemaan.

Kuule! — Temmellys ja ryske käy —

Uljas urho voimias nyt koita!

Katso! — mättäällä jo eikö näy

Ruusun kukkasia ihanoita?

Hurme niitä korpeen lumoaa,

Taistelo vaan niitä kasvattaa —

Kuule! ryske yltyy ankaraks:

Voimakasta siellä painii kaks.

Anund, Anund! miehen yhdeksän

Voima aukoo sulle syliänsä —

Pelotonna sentään seisoo hän

Ojennettu keihäs kädessänsä,

Pistos vaan! jo, korven kuningas,

Veren tulva taas käy rinnastas —

Taasen rynnistys — Mi rusahti?

Anund, keihääs varsi katkesi! —

Viel' ei maassa makaa kontio —

Sankar', ulos huotrastasi kalpa!

Otson kämmen sua tähtää jo —

Väisty, ellei henkes ole halpa!

Kas kun vihoin, vimmoin säihkyen

Silmä säkenöi! kas verinen

Kieli kuinka nuolee huulia,

Kuinka pursuu kuoha kidasta!

Kalvan saa juur' Anund huotrastaan —

Myöhäist' on! — jo otso päälle urhon

Ryntää raivossaan, jo iskuaan

Tähtää kohti päätä: vastus turh' on —

Näinkö Svean urhon ahmustaa

Julma Tuonen poika? Varjoin maa

Tyven saako uljaan sankarin

Asujaks jo horhoin synkkihin?

Joko uljaan katseen verhoaa

Kaihen lailla kuolon huntu musta?

Tuiman isku juuri maaliin saa —

Anund, kuulitko sa suhausta?

Lyöntis jäi jo, korven ruhtinas:

Nuoli tunki syvään rintahas! —

Lävistetyin sydämminpä jo

Maahan syöksyi kuollen kontio.

Mistä, sankar, saapui pelastus?

Otson rintaan mistä nuolen kärki

Syvään tunki? Kenen laukaus

Elon voimat voimakkaalta särki?

Anund katseen vierellensä loi —

Vaan nyt silmiinsäkö luottaa voi!

Luonnotarko sorjin, ihanin

Ilmestyi nyt luokse sankarin?

Immen ihmeen kauniin näkee hän,

Jousi käessä, viini hartioilla,

Luonaan seisovan. Hän hempeän

Katseen urhoon luo. Kuin aamun koilla

Ruusut hohtaa taivaan punaten,

Niinpä poskipäille impyen

Kevään raitis ilma purppuraa

Hellin henkäyksin vuodattaa.

Talvisyön kun taivas kirkas on,

Näät kuink' ilmass' säihkyy pohjan palo,

Kuin sen liekehtivään loistohon

Vielä yhtyy tähtitarhan valo;

Niinpä immen kutrit kultaiset

Liehuin loistaa, niinkuin tähtyet

Niiden hohtesehen yhtyen,

Silmäin helmet luovat tuikkehen.

Vaivoin Anund nousee kontion

Hengettömän alta, hämmästyksin

Silmänsä hän luopi neitohon,

Jonka huomaa lähellänsä yksin.

Ei hän tiedä näkeekö nyt hän

Kuolevaisen tässä edessään,

Taikka onko joku taivainen

Apuun tullut, häntä säälien.

Hiukan toinnuttuaan sankari

Astui kaunotarta lähemmäksi.

Kohta neito, sen kun huomasi.

Metsään päin jo kiirehesti läksi:

Korven horhoon rientää nopsaan pois.

Niinkuin vaara uhkaamassa ois —

Vielä katvennosta välkkävät

Liehuin immen kultakähärät.

Niin hän riensi pois kuin ilmestys

Taivahaisten luota ollut oisi —

Ihanuus sen sulo, viehkeys

Ketä viehätyttää se ei voisi!

Pakenevan jälkeen tuijottaa

Anund, kunnes se jo katoaa —

Kas! mik' ihme tenhovoimallaan

Urhon impeä saa seuraamaan? —

Neitonen kun huomaa seuraajan,

Edellensä kiivaammasti kiitää.

Kas kuin rientää viertä kunnahan!

Kyyhkykään ei nopsemmin voi liitää.

Päivätär jo kääntyy länteen päin,

Aina vainen kestää kulku näin.

Saavuttaako Anund impyen? —

Illan varjot voivat virkkaa sen.

II.

Suvi kohta puoleen käynyt on.

Vallatonna irti kahleistansa

Myllertelee karja Vellamon

Ulapoita pitkin vaahdossansa.

Saaret, niemet, laaksot, kunnahat

Lehtiverhoinensa loistavat,

Niitty kukkaislainein aaltoaa,

Tuoksun tuulen henki kuljettaa.

Viel' on Käärme talviteloillaan.

Vielä Anund viipyy miehinensä

Kainunmaalla; koillistuuli vaan

Sveahan vie heidän terveisensä.

Talvimajassansa loikoen

Toimeton on nuori parvi urhojen

Ikävöiden merta vellomaan;

Eipä lähde vielä Anund vaan.

Sakkisilla hän kanss' Orvarin

Ompi uljaan kasvikumppanuksen;

Käsin vaan hän yhtyy pelihin,

Toisiall' on kulku ajatuksen.

Keskenänsä kiistäin voimistaan

Toiset urhot käyvät painimaan

Tanhualla; yhä kulkevat

Ympär' olvisarvet vaahtoisat.

Orvar virkkaa: »orren nokisen

Alta sua, Anund, houkutellut

Puolen kesää on jo aaltojen

Pauhu, maine luokseen viittaellut.

Poispa Käärmekin jo ikävöi,

Kuullen kuinka myrsky mylleröi.»

Anund siirtää nappulata, vaan

Toisen lauseita ei huomaakaan.

"Vanha Emund Valhallaan (2) jo käy,

Draappaa (3) veisaa Brage (4) kohta vainen.

Fyrin luon' ei kansan turvaa näy,

Kaukan' ainoa on Aasalainen.

Onko Kainun velhot taioillaan

Lumonneet jo Svean ruhtinaan?"

Orvar toverille lausuu näin;

Aatos sen on toisialla päin.

Näinpä päivänsä he viettävät

Sakkinappuloita liikutellen.

Kohta illan varjot viileät

Lankee, luonnon huntuun kiedoskellen,

Päivätär jo riensi hellettään

Aallon helmaan jäähdyttelemään;

Senpä jäljet pukee purppuraan

Länness' illan rusko ruusuillaan.

Hiljaan nousten, laskein, maininki

Läikkyelee pitkin hietarantaa,

Senpä pintaan taivas peilaavi,

Rusko sille kultahohteen antaa.

Metsän hongat hiljaan hohisee,

Kukka mättähällä tuoksuilee;

Sitä perho lemmen kuiskuillaan

Viihdyttelee hetkeks uinumaan.

Rauhan, tyyneyden ruhtinas

Vallitsee nyt luonnoss' kaikkialla.

Kaikk' on vaiti. Herjennyt jo, kas

Miestenkin on paini tanhualla.

Siellä tyhjät olvisarvet vaan

Päivän leikkejä saa muistamaan;

Unottaren hulpeisiin nyt jo

Vaipunut on sankarjoukkio.

Anund vaan on valveill' yksinään,

Kaikki toiset on jo leposalla.

Kalpaa heilutellen kädessään

Hän nyt istuu majan edustalla.

Hetken näin on liikkumatta, vaan

Hiljaan hän jo nousee seisomaan

Tarkkaan kuullellen ja tähystäin;

Korsaus vaan kuuluu lepääväin.

Kohti metsän rintaa mutkivaa

Verkallensa astuin urho kulkee.

Ranta-aukeelta jo katoaa.

Hongat hänet siimeeseensä sulkee.

Nytpä astelee jo kiireemmin,

Syvemmälle tunkein horhoihin.

Suot ja kunnaat jälkehen jo jää;

Eteenpäin hän yhä kiirehtää.

Näin hän viimein saapuu lehtohon.

Äkkiään jo seisahtuu — vaan miksi?

Soipa lehdoss' ääni kantelon,

Säveleet sen vienot kuuluviksi

Tuulenhenki sankarille tuo.

Mistä kaikuu hurmovaiset nuo? —

Tuolla tuomen alla, lähtehen

Reunall' istuskelee impinen.

Yksin istuu. Tuomi tuiskuaa

Kukkaisnietoksia kiharoille.

Lähteen kirkas silmä heijastaa

Immen ihanaiset kasvot, joille

Sukkamieli siroo ruusujaan;

Silmiin taivas lainaa siintoaan,

Tähti tuikkavaista tulta. Mut

Aatoksiin hän nyt on vaipunut.

Kohoilevi hiljaan hengiten

Kaunottaren lainehtiva rinta,

Niinkuin vuoroin nousee, laskeksen

Mainehtien tyynen meren pinta.

Hellästi hän sormii kanneltaan —

Miekkoinen mi hänen polvillaan! —

Säveleitä vieno tuulonen

Kuljettelee uneen tuutien.

Anund seisahtaen edessään

Näki moisen näyn taivahaisen.

Kauniimp' Niordin ei tytärkään! (5)

Katein myös ois lemmen jumalaisen

Silmä nähnyt moista kuolevaa.

Eipä harsoansa tummeaa

Yökään muista heittää luontohon

Kunnolleen: niin hämillään hän on.

Kotvan Anund seisoo paikallaan,

Äänetönnä neitoon katsahtaapi,

Tuomen katveessa mi kanneltaan

Hajamielin sormii; kohta saapi

Rinnasta jo ilmi ihastus

Huudahduksen — neidon katsaus

Urhon katseen kohtaa — vaihtuvat

Sähköisinä lemmen salamat.

Kanteloisen kauno heittää pois,

Oitis riennähyttää urhon luokse.

Nopsaan, niinkuin tuulen henki ois,

Avosylikin sen kohta juoksee.

Kas jo huulet yhtyy huulihin!

Niinpä sulaa sieluun sielukin,

Autuaana täältä kohoten

Poies Sukkamielen taivaasen.

Onnellisna kaiken yötä he

Lähteen luona nauttii autuuttansa —

Immelt' unhottuu jo kantele,

Armaan pää vaan hänen polvillansa —

Nytkö kaiunnoita kanteleen

Kaipais kauno! — soihan vienoiseen

Hellät kuiskut hänen korvissaan —

Nyt hän muistaa lempeänsä vaan.

Svean urhon rinnan riemastus

Täyttää, pään hän immen syliin painaa,

Sydämmestä hiipii huokaus:

»Oi Verdandi (6), viihdy luonain aina!»

Skuldpa (7) kuuli toivomuksen sen;

Sisarelleen on hän kateinen.

Oitis askeleitaan kiiruhtaa

Muotoaan jo näyttäin uhkaavaa.

Vielä kerran huulten hunajaa

Urhollensa immyt tarjoaapi —

Silmät armaastaan nyt kohottaa,

Säikähtäen kohta huudahtaapi —

Tuolla kuusen tumman katvehen

Alla miehen haamu piileksen;

Peljästyen immen silmä nyt

Sieltä piilevän on keksinyt.

Seisaalleen jo ryntäs Anundkin,

Impyen kun huudahduksen kuuli,

Äkkiään, kuin hiekan pilvihin

Maasta nostaa vihurpäinen tuuli.

Tuskin kuusen alla piileivän

Keksii, kun jo sinne ryntää hän,

Silmät säihkyen, jo vimmassaan

Kalvan oivan tempaa huotrastaan.

Syöksee kohti piileilevää — Mut

Voiko uskoa nyt silmiänsä?

Miehen on hän kohta tuntenut:

Sep' on Orvar, parhain ystävänsä,

Kasvikumppaninsa. Neitohon

Tämä tuijottelee yhä, on

Outo liekki hänen silmissään —

Miekkaa hapuilee hän kädellään.

Anund seisahtuu. Kun suvell' on

Ilman kerros raskas, painavainen,

Hauteeks kun käy helle auringon

Eikä tuuli viivy vilvakkainen,

Taivaan ääret silloin synkistyy,

Vaippaan harmahasen vetäyy

Ilman kansi; kuulas siinto sen

Piiloutuu jo alle pilvien.

Kaikk' on vielä vait. Nyt kuulee kuin

Jymy käypi kaukaa kolkko, vaisu!

Pilvet taivahalla tummentuin

Jylhiks vuoren röykkiöiksi paisuu.

Salamat jo säihkyy, tuulispää

Raetulvin maahan syöksähtää:

Ukkoisvaaru myrskyy, raivoaa —

Vavistuksen tuntee alla maa.

Niinpä synkistyvät Anundin

Kasvot, suonissa jo hurmekosket

Kuohuu kuumina, vaan Orvarin

Kalvehiksi oitis lentää posket.

Äänetönnä hetken toisiaan

Svean miehet katselevat, vaan

Orvar viimein virkkaa: »Hillitse

Mieltäs, Anund, mua kuultele.

Usein näin, kun varjot ilta loi,

Kuinka riensit kumppaneisi luota

Pois ja palaavan sun aamun koi

Näki vasta; kummeksin ma tuota.

Nyt mä jäljessäsi seurasin

Tänne jylhän metsän horhoihin —

Kaiken yötä täällä neitonen

Sua hurmas luonaan lumoten.

Kasvattajamme Ulv Vikingin

Muistatko sä vielä ennustusta,

Koska laskeita jo silmihin

Vanhan alkoi kuolon varjo musta?

'Vielä kaukaisen maan kyyhkynen

Kotkanpoikaseni lumoten

Kynsimään saa toisiansa', niin

Ennustain hän vietiin Helheimiin. (8)

Orvarinpa keskeyttäin näin

Huudaht' Anund: »Kotkat kynsiellä

Saakoon toisiaan, vaan kyyhkyäin

Hellää ei saa kenkään säikytellä!

Ken sen tohtii, sydänhurmeellaan

Huuhdelkoon hän poies rikostaan —

Jospa taivaaseeni tunkee ken,

Kohta Valhallaan mä laitan sen.»

Anund näin. Vaan Orvar kiivastuin

Kuulee uhkausta närkästyksin.

Kasvinkumppaniinsa ivasuin

Katsoo hän ja pilkan silmäyksin:

»Haamullapa maat sä jumalain

Pian täytät kalpas kautta vain,

Jos ois yhtä työ ja kerskaus!

Kalpa toisenkin on puolustus — .»

Kipinä kun piistä kirpoaa,

Kuivaan taulaan kohta haluaapi;

Siitä ilmaliekiks lieskahtaa,

Ruokaans' ahnaasti se ahmustaapi.

Niinpä Anundkin nyt vimmassaan

Syttyy, toisen sanat kuultuaan —

Posket hehkuu, tulta tupruttaa

Silmät — Kas jo kalpa kohoaa!

Pois jo lehdon rauha pakenee.

Tyynen rikkoo tuulispäinen tuima —

Kuule! miekkain kalske kaikuilee —

Ullerinp' (9) on siellä leikki huima.

Ketä voiton tuoja suosittaa?

Kelle Skuld jo viittoo Valhallaa?

Tasan voimat taistelevain on,

Tasan viipyy vaiheet taistelon.

Väistä, Orvar, väistä! Anundin

Kalpa kohden otsaas kohouu jo!

Turhaan väistää — isku kohtaakin —

Silmiss' urhon päivä tummentuu jo.

Tantereelle uljas Orvar näin

Kuollen vaipuu murskaantunein päin —

Sormet vielä miekkaa etsii, mut

Pois jo niist' on voima rauennut.

Anund jäykin silmin katseen luo

Kaatuneeseen: siinä ruskottaapi

Hurmehesta maa. Vaan näky tuo

Mitä sankarille mieleen saapi?

Hänkö voitostansa riemuitsee,

Tyytyväisenäkö katselee

Vimman työtä? vaiko kauhistus

Mieleen saa, sen kanssa katumus?

Näin hän seisoo siinä tuokion,

Mutta äkkiään jo silmät nostaa —

Missä Kainun kaunokainen on?

Kyyhky säikkyi kotkain ottelosta.

Pois jo riensi luota lähtehen

Kauas pelästynyt neitonen.

Mättääll' Anund näkee kantelon

Yksin; pois sen soittaja jo on.

Mitä aikoo Anund? Kalvan hän

Hurmehisen painaa huotrahansa;

Silmä murtunut viel' ystävän

Häneen tuijaa. Kauhun rinnassansa

Tuntee Svean urho, kiirehtäin

Jylhään horhoon rientää rantaan päin.

Koilliseen jo koitar sirottaa

Aamun ensimäistä salavaa.

III.

Yö on tyyni, vienoin tuulikin

Metsän uinailevan lehväsissä

Nukkuu rauhallisna, mainingin

Kuvastin ei läiky värehissä.

Lehdon siivekkäiset laulajat,

Kukin pesässänsä, nukkuvat

Luona armahan; he siivillään

Hellään suojailevat pieniään.

Taivaan kuulaan siinnon päärmettää

Pohjaisessa vyöhyt purppurainen,

Senpä hohteess' yksin väikkyää

Villankarva pilven hahtuvainen.

Länness' illan tähti tuikkaen

Vielä vilkuttelee, hymyten

Katselee se sieltä alas; vaan

Meri kuvan kantaa kalvossaan.

Kaikkialla sointu vallan saa:

Hetkeks herjennyt on luonnon riita

Ikuinen, nyt rauhaa huokuaa

Kunnaan jylhä metsä, laakson viita.

Ilon kyyneleitä kuvussaan

Uinaileva kukka kantaa. — Vaan

Näinkö viihtyy kaikki haltiat,

Tyyntä rauhaa näinkö nauttivat?

Yks ei nauti. Rauhaan, lepohon

Ei se viihdy, viihtyä ei koita;

Aina vaan se valvehilla on,

Mieli mietiskelee turmioita.

Nähden luonnon rauhan, vimmahan

Kiihtyy kohta mieli haltian,

Kiihtyy vimmaan, joutuu raivohon. —

Hänpä koston hurja immyt on.

Pitkin uumentoja liehuu hän

Käheästi kuiskain: »Nyt on aika!»

Liike, rapse oitis metsähän

Syntyy, niinkuin nostattais sen taika.

Kohta kulkee synkän siimehen

Alta rantaan parvi haamujen,

Hiljaan hiipivät he Käärmeen luo —

Kostotar ei heille rauhaa suo.

Unotar nyt Svean urhoja

Virkistyttäin tuutii helmassansa,

Kalvan sankartöitä uljaita

Kuvailee hän heille parhaillansa.

He Einherioina (10) kamppaavat,

Simaa tarjoilee Valkyriat; (11)

Shrimneria (12) paistetahan, mut

Taas se uudestaan on toipunut.

Oden (13) Sleipnerillä (14) ratsastaa,

Megingjardin urho (15) jättiläitä

Uhkaa, näyttäin heille, vasaraa,

Frey (16) se täydentelee tähkäpäitä.

Frigg (17) vaan kohtaloita ihmisten

Miettii, Baldur (18) keltahapsinen

Kuultelee, kun Brage kanneltaan

Soittaa; kultaa itkee Freya (19) vaan.

Vait! nyt kuule, Gjallartorvi (20) soi —

Aasat järjestää Einherioita —

Loke (21) irt' on päässyt, Surtur (22) toi

Hel'in veljet (22) vastaan jumaloita —

Tähdet tippuu, kuu ja aurinko

Sammuvat, maa vankkuu, Bifrost (23) jo

Mustuu: viimeisen jo taistelen,

Ragnarok'in päivä (24) tullut on!

Mimerlähde (25) kuivuu — Odenin

Voi! jo surma saa, vaan vanhempansa

Kuolon Vidar (26) kostaa, Midgaardin

Käärme (27) painiskelee Torin kanssa.

Heimdal (28) torjuu luotaan Lokea,

Kaikkialle tulta, lieskoja

Surtur viskoo ympär — ammottaap'

Alla kauhea Ginungagap. (29)

Nytpä Svean urhot heräjää

Äkki, rynnähtävät vuoteiltansa —

Ragnarok'in päivä onko tää?

Kas kuin liekit lieskoo leimujansa!

Hulpeisinsa miesten majasen

Kietoilevat lieskat räiskyen —

Nauru kolkko kuuluu ulkoa —

Urhot hapuilevat aseita.

Ulos syöksähtävät. Riehuvan

Liekin voim' ei miesten tietä estä —

Nuolituisku kohta vastahan

Lentää metsän mustan rintehestä.

Siellä koston impi kiihoittaa

Joukkoansa — silmät linkoaa

Vihan paateroita. — Tänne jo

Ryntää lieskain alta joukkio.

Kuule ryskettä ja räikinää!

Lounaan viima, koillistuisku tuima

Vastakkainko siellä rynnistää?

Ei! on kalvan, peitsen leikki huima.

Kainun miehet, urhot Svean maan

Koittelevat siellä voimiaan —

Maassa pulppuilee jo hurmevuo,

Janoisena sitä hieta juo.

Näin kun kestänyt on hetkisen

Tuima leikki, Voitotar jo luopi

Katseen Kainun parven puolehen,

Suosionsa tälle hän jo suopi.

Epätoivoin vielä kohoaa

Svealaisen kalpa, vielä saa

Hurmeriimun airut Tuonelan

Leikatuksi rintaan voittajan.

Miss' on Anund? Miks ei täällä nyt

Veristytä säilää säihkyvätä?

Asalainen onko piileillyt

Kohtaloa Nornain (30) säätämätä?

Miss' on Orvar? Poiss' on peitsi tään —

Johtajaa ei ole yhtäkään. —

Jäntevyyttä vielä joutsess' ois,

Vaan sen jännittäjä katos pois!

Vielä aikaa kotvan vaan —

Svealainen kalpa viimeinenki

Vaipunut jo on, jo Valhallaan

Syösty joka Svean urhon henki.

Näin nyt muukalaiset vainoistaan

Julman koston saivat, Kainun maan

Miehet turman heille tuotti — mut

Kostotar on heitä johtanut.

Koillistaivaalla kun kohoaa

Purppuraisna aamun ensi koitto,

Vait on taasen kaikki, punertaa

Rannikolla hurmehinen voitto.

Käärmeen luona Kainun joukkion

Voittoriemun pauhu laannut on,

Mennyt miesten parv' on metsään pois. —

Kalman luona viihtyä ken vois?

Vaan ken metsän alta astuu tuo,

Rantaa kohti kulkee verkallensa?

Äkkiään hän silmäns' ylös luo —

Mitä kertoo hälle katsehensa?

Miss' on talvipirttis, Anund? — Haa!

Kekäleinä nyt se sauhuaa. —

Miss' on miehes? — Kuolon riimut vaan

Heistä kullakin on rinnassaan.

Mieles synkistyy. Tuot' aikaa kai

Muistelet sä, jolloin vielä maine

Sulle suosiota soi ja kantaa sai

Käärmettäsi Eistrasaltin (31) laine?

Kateusko Freyan mielehen

Liekin luonut on, kun kietoen

Sulopauloin sun, hän kohtalon

Julman sulle valmistanut on?

Julm' on Nornain tahto tää. Vaan ken

Kohtaloa voisi vastustella?

Heidän päätöstäänhän ihmisten,

Jumalainkin täytyy noudatella.

Miks ei sentään suotu kuolla sun

Kumppaneisi kanssa, kalvat kun

Sorjat soivat? Yksinäänkö vaan

Miehes saivat päästä Valhallaan?

Jumaloiden juoma suloisin

Vartoi heitä, sitä lakkaamatta

Maistelee he nyt. Vaan sielläkin

Yksinäänkö ovat, johtajatta?

Taisteluun ken heitä järjestäis?

Anund yksinkö vaan eloon jäis?

Yksin hänkö säästäis vertähän?

Urhot vartokaa! Jo rientää hän —

Huotrastaan nyt Anund tempoaa

Kalvan — Heloittain jo koitar hohti —

Loistehen niin oudon silmä saa,

Kärki kääntyy omaa rintaa kohti.

Hurmevirta kuuma purskahtaa

Sydämmestä ilmi, alla maa

Hietikkonsa kohta purppuroi —

Urhon korviin Gjallartorvi soi.

Aukee päivän silmä kaiheton,

Lehdot loistaa, kirmaa aallon pinta. —

Vaan nyt uljas Anund missä on?

Kuolon riimun kauniin näyttää rinta —

Geirsodd (32) puhkaissut on sydämmen.

Bragen soittoa jo kuullellen

Istuu hän, ja juomaa kuohuvaa

Aasain kanssa hän nyt juoda saa.

Rientää päivä; taasen ilta tuo

Viileyttä, tyyntä mukanansa,

Yökin joutuu, luontoon harson luo,

Metsä synkistävi katvettansa.

Ken nyt tuolla surmatanteren

Luokse hiipii puiden siimehen

Alta arkana? Se neito on;

Povi paisuilevi rauhaton.

Etsien hän pitkin kenttää käy,

Kulkee ruumiin luokse ruumiin luota —

Kadonnutta vaan ei hälle näy,

Hämäräss' ei silmä keksi tuota.

Äkkiään hän kirkas — Edessään

Anundin hän tunsi — sydän tään

Hurmehesta on jo tyhjennyt —

Armaan viereen syöksähtää hän nyt.

Yön hän viettää tässä. Vaan kun koi

Ensi hohteen heittää taivahalta,

Nousee hän, hän kuultelee — Mi soi

Kumma laulu hälle aallon alta?

Mit' on elo? — kaihoahan vaan.

Miss' on rauhaa? — Ah! niin rauhaisaan

Mainehtii nyt meri läikkyen —

Aallon all' on rauha ikuinen.

Meren aalto äkki paukahtaa —

Kaikk' on taasen vait. Vaan miss' on

nainen? —

Hän on poiss' ja hiljaan katoaa

Saaliin saanut läikkyilevä laine. —

Päivän tuo taas kirkas aurinko,

Hongat huokaa, vilpas tuuli jo

Alkaa taasen mertä vellomaan

Käärme vaan on talviteloillaan.

Viitteet

1) Meren haltioita. 2) Tuonela. 3) Muistoruno. 4) Jumalain runoilija. 5) Freya, lemmen jumalatar. 6) Nykyisyyden haltia. 7) Tulevaisuuden haltia. 8) Tuonela. 9) Kaksintaistelun jumala. 10) Tuonelan sankarit. 11) Tuonelan sankari-immet. 12) Odenin karju. 13) Ylijumala. 14) Odenin kahdeksanjalkainen ratsu. 15) Ukkosen jumala Tor. 16) Maanviljelyksen jumala. 17) Odenin kaikkitietävä puoliso. 18) Odenin viaton poika. 19) Freyan kyyneleet olivat kulta. 20) Jumalain kodin vartian torvi. 21) Tulen jumala. 22) Pahoja haltioita. 23) Taivaan silta. 24) Maailman häviö. 25) Viisauden lähde. 26) Odenin poika. 27) Paha hirviö. 28) Bifrost-sillan Vartia. 29) Ijankaikkisuuden pohjaton kuilu. 30) Kohtaloiden haltiat. 31) Itämeri. 32) Omatekemä haava.

ONKIJA.

(Goethe.)

Ves' kiehahtaa, ves' kuohahtaa,

Mies yksin ongell' on;

Hän tyynnä aaltoon tuijottaa,

Kylm' on ja tunteeton.

Hän väijyy, vaanii yhtenään,

Ves' kuohuu ryöhäten;

Ja nainen laineen lakkapään

Alt' astuu terheinen.

Hän laulelee, hän lausuilee:

Miks' istut vaanien?

Tuo viekkaus, tuo juoni ain'

On luonto ihmisen!

Kuink' armas tääll' on laumoillain,

Jos mieles tietää vois,

Koht' aaltoon astuisitkin vain

Ja kaihos haihtuis pois.

Käy päivä aallon jäähteeseen,

Myös siinä kylpee kuu,

Ja näiden loisto herttainen

Vaan siitä kirkastuu.

Kas kuinka siintoinen on ves'!

Kuin taivas päilyää!

Sua eikö oma kuvases

Vois aaltoon viehättää?»

Ves' kiehahtaa, ves kuohahtaa,

Jo kastuu jalkakin;

Niin oudon halun rinta saa,

Kuin vartois armahin.

Hän lausuilee, hän laulelee —

Kuink' onkijan nyt käy?

Hän hurmaantuu, hän uppouu,

Eik' enään häntä näy.

LAULAJA.

(Goethe.)

»Mi soi nyt portill ulkona,

Nyt sillalla mi kaikuu?

Vaan mielestämme salissa,

Tääll' laulu parhain raikuu!»

Näin kuningas, ja riennähtäin

Käy käskyt; taas hän virkkaa näin:

»Tuokaapa vanhus tänne!»

»Teit' uljaat herrat tervehdin

Ja teitä, sorjat naiset!

Oi, taivas tääll' on loistavin

Ja tähdet tuikkavaiset!

Kuin ihanaa tää loisto on! —

Vaan silmät ummistukohon;

Nyt aik' ei ihmetellä.»

Hän silmät sulkee — kaikuvi

Jo äänet hurmaavaiset;

Ritarit katsoo karkeesti,

Vaan helmaan kainot naiset

Ja kuningasta miellytti

Tää laulu, palkaks' tarjosi.

Hän kultaketjut siitä.

»Mull' älkää niitä antako.

Vaan jollein ritareista,

Joidenka pelkkä katsanto

Jo murtaa vieraan peistä;

Ne kanslerilles suo — hän kai,

Mi muutkin raskaat kuormas sai,

Kullankin kuorman kantaa.

Mä laulan niinkuin lintujen

Parv' oksain siimehessä;

On palkkaa kyllin laulunen,

Mi syntyy sydämessä,

Vaan pyytää saanko, ainoa

On pyyntöin: kultamaljassa

Mull' oivaa viinaa tuokaa!»

Hän maljan saa, sen tyhjentää:

»Oi, oivaa virvoitusta!

Oi, onnen koti, miks' on tää

Vain halpaa tarjousta!

Jos hyvin käy, mua muistakaa,

Niin hartaast' kiittäin Jumalaa,

Kuin teitä nyt mä kiitän.»

ORVON-KUKKA.

(Goethe.)

Niityllä kasvoi kukkanen,

Se pieni, hellä kaunonen

OI' halpa orvon-kukka.

Tul' nuori paimen tyttönen,

Kepeesti käyden, riemuiten

Sen luo, sen luo

Niitylle laulellen.

Voi! mietti orvon-kukka, voi!

Jos kauniimmaksi luoja loi

Mun, halpa orvon-kukka,

Niin neito ehkä poimisi

Ja rinnallensa laittaisi,

Ja niin, ja niin

Tok' hetken pitäisi!

Voi toki! Neito tuli, vaan

Ei häntä huomannunnakaan,

Vaan polki orvon-kukkaa.

Se taittui, kuihtui, kuoli niin,

Vaan riemuin virkki kuitenkin:

Nyt sen, nyt sen

Saan kuolla jalkoihin.

TYLY.

(Goethe.)

Kevätaamu raikas koitti,

Riemuin paimentyttönen

Laitumella lauloi, soitti,

Metsä vastas raikuen,

Hei la la! le ralla j.n.e.

Thyrsis suuta tinki tiukan,

Tarjos hälle vuoniaan;

Ilkkuin häneen vilkas hiukan,

Rallatellen lauloi vaan,

Hei la la! le ralla j.n.e.

Toisen lahj' on kukkais-ansa,

Kolmas tarjos sydäntään;

Niinkuin äsken vuonain kanssa

Laski vaan hän leikkiään,

Hei la la! le ralla j.n.e.

HELLÄ.

(Goethe).

Ilta hohteli ruskossansa,

Pitkin metsää astelin,

Damon soitti huiluansa,

Vuoret vastas kaikusin,

Hei la la j.n.e.

Luokseen sai hän, ah sai mun siellä.

Suuta suikki lemmiten.

Ja mä pyysin: Soita vielä!

Taas soi armaan huilunen,

Hei la la j.n.e.

Pois on nyt rauha rinnastani,

Enään riemuita en voi,

Aina vainen nyt korvissani

Vielä vanha kaiku soi,

Hei la la j.n.e.

TOGGENBURGIN RITARI.

(Schiller.)

»Ritar', teitä siskonanne

Lemmin ainiaan;

Muut' en soisi vaativanne,

Tuskaa tois se vaan.

Rinnassa nyt tuntehenne

Kuumat tyyntäkää;

Miksi vuotaa kyynelenne,

En voi ymmärtää.»

Ritar' harmin kuulee tätä,

Sydän vertyy sen,

Syliin painaa ystävätä,

Hyppää ratsullen.

Urhojensa luo hän kiitää

Laaksoin Schweizin maan;

Pyhään maahan vie jo niitä,

Risti rinnassaan.

Entää maine urhotöiden

Sankarparven tän.

Taisteluissa kypäröiden

Töyhdöt nähdähän;

Kauhun Toggenburgilainen

Moslemeille tuo;

Vaan ei sydän kaihoovainen

Rauhaa sentään suo.

Vuoden kärsii tuskaa tätä —

Ei voi kauemmin;

Kaiho kun ei rintaa jätä,

Turh' on mainekin.

Purtta aallon selkä kantaa,

Tuuli Joppeen tuo,

Täältä häntä kotirantaan

Vie se rakkaan luo.

Matkamies nyt kolkutellen

Linnaan pyrkivi;

Vieras ääni tiuskaellen

Hälle vastaavi:

»Pois jo vietiin luostarikin

Taivaan morsio,

Hänet eilen vihittihin

Herran omaks jo».

Silloin sukulinnastansa

Poistuu myöskin hän;

Ei hän kaipaa ratsuansa

Eikä peistähän.

Hän käy miellä särjetyllä

Toggenburgistaan;

Verhona on urhon yllä

Karvakaapu vaan.

Majan laatii laaksoon, jossa

Jynkän lehmuston

Tummeassa pimennossa

Luostar' yksin on;

Aamun koista istuu siellä

Illan hämärään

Vartoin, toivo päilyy vielä

Hänen silmässään.

Luostariin hän katsehensa

Lakkaamatta luo,

Akkunahan armaisensa,

Kunnes aukee tuo,

Kunnes armaan nähdä saapi,

Kunnes rakkahin

Alas laaksoon katsahtaapi

Lailla enkelin.

Vuoteelleen hän riemumiellä

Sitten käydä voi.

Rinta riemun tuntee vielä

Taas kun virkoo koi.

Päivät pääten, vuodet vainen

Näin hän odottaa

Nurkumatta, akkunainen

Kunnes aukeaa.

Kunnes armaan nähdä saapi,

Kunnes rakkahin

Alas laaksoon katsahtaapi

Lailla enkelin.

Kerran aamun koissa siellä

Ruumis nähdään näin;

Kasvot kelmeät on vielä

Akkunahan päin.

HEKTORIN JÄÄHYVÄISET.

(Schiller.)

Andromache:

Näinkö, Hektor, luotain riennät tuonne,

Miss' Achilleen julma sankarluonne

Patroklolle kostoks uhroaa?

Peitsen leikin, jumaloiden tunnon

Lapselles ken vasta neuvoo, kun on

Ahmannut sun synkkä Tuonen maa?

Hektor:

Armas vaimo, turh' on kyynel sulia!

Taisteluun taas hehkuu halu mulla,

Pergamon nää kädet suojaa vaan.

Pyhää liettä puoltain jumalille

Kaadun, astun Stygin rantamille

Pelastettuani synnyinmaan.

Andromache:

Kalpas kalske lakkaa ainiaksi,

Tänne peitses jääpi joutilaksi,

Sankarsuku sammuu Priamon.

Sinne käyt, koi miss' ei päivää tuota,

Vaan Cocyton kolkot vedet vuotaa,

Lethen laine lempes surma on.

Hektor:

Kaikki toiveet, halut hartaimpani

Lethen aaltoon kuolkoon rinnastani

Vaan ei konsanansa lemp'.

Kuule! raivoo muukalaisen murha,

Vyötä miekkani, pois kaiho turha!

Hektorin ei kuole Letheen lemp'!

VIRTA.

(Tegnér.)

Mä katselen nyt lähteen luona tässä

Juur' syntynyttä lasta toivon. Hän

On vuorten kätkyessä lepäämässä,

Viel' imein pilven usmaa, äitiään.

Kas! metsässäpä paisuu nuoren rinta,

Ja urotöitä haaveksii hän vaan.

Kuut', aurinkoa tuudittaa sen pinta

Ja iki-halun tuntee povessaan.

Ei viihdy kauemmin hän hongistossa,

Jo vuorten seinät häntä ahdistaa.

Kas! kuinka riehuu laakson louhikossa!

Ja kallioilta syöksyin raivoaa!

Nyt tulkaa! lausuu joka puroselle,

Tääll' päivä polttaa, teidät hieta juo!

Oi tulkaa! Halki ketoin johdatellen

Vien teidät alku-lähtehemme luo!

Tän kuulee sateen poi'at, riemumieliä

He nuorta seikkailijaa seuraavat.

Kuin kuninkaan, pov' uljaan paisuu tiellä,

Ja metsät, kalliotkin suortuvat.

Nyt voiton sankar' astuu tasangoille,

Seurassaan parvi tumman sininen,

Hän virkistykää kedot kuivat, joille

Nimensä antaa ohi kulkien.

Runoja kaikuu hänen kunniakseen,

Ja laivat uljaat kanssaan matkailee.

Kaupungit pyytää häntä vierahakseen,

Ja kukkaisniityt häntä syleilee.

Ei sentään viivy. Ohi kiiruhtaapi

Hän kukkaiskenttäin, kaupunkien vaan,

Ain' yhä kiiruhtaapi, kunnes saapi

Emonsa, meren, helmaan kuolemaan.

LINTU JA IMMYT.

(Preradovic'in mukaan.)

Lintu lauloi oksasella

Aavan meren rantuella,

Edessänsä aallon syli;

»Lennän siintomeren yli,

Lennän kolme päivää myötä,

Lennän, liidän kolme yötä.»

Linnun laulut immyt hellä

Kuuli, alkoi liverrellä:

»Heitä, lintu, loruelma!

Liian laaj' on meren helma.

Lepopuut' ei laine anna,

Hento siip' ei kauaks kanna

Eikä heikon voimat riitä

Kolmin öin ja päivin liitää.»

Immen laulun lintu hellä

Kuuli, alkoi liverrellä:

»Immyt, kas kuin taivahalla

Sinisiltä korkealla

Kaartuu yli laajan laineen!

Usko mua: vaikka vainen

Lemmen siipi riutuis tiellä.

Sinitaivas kestää vielä.»

HÄMEEN MAA.

Kas kuinka rinteet kunnasten

Ne siintää etähällä,

Ja laaksot verho lehtojen

Vaatettaa vehreällä!

Ja niityt kuinka kukoistaa

Ja viljapellot aaltoaa!

Soi luonto kaikkialla:

Oi, tää on Hämeen maa!

Kas vetten seljät suutelee

Hopeisna taivaan rantaa!

Ja läikkyellen loistelee

Ja saaren kuvan kantaa!

Kuohussaan kosket ryöppyää,

Ne louhistossa rynnistää,

Ja Ahti siellä soittaa:

Oi, Hämeen maa on tää!

Kas taivahalla aurinko

Kuin hymyy tuttavasti!

Ja kankahilla hongisto

Se huokuu rakkahasti!

Ja katvehessa lehdikon

Luo lähde silmän taivohon;

Sen luona kukat kuiskaa:

Oi, Hämeen maa tää on!

Oi, kuule kuinka paimenten

Soi torvet laitumilla!

Etäällä kaiku kiireillen

Vastailee kunnahilla.

Niin ruusut lännen ruskojen,

Kuin hohto aamun koittaren

Ilmoittaa ihastuttain:

Tää maa on Hämehen!

Oi, Suomen sydän, Hämeen maa!

Miss' on sun vertaisesi?

Mik' on niin armast', ihanaa,

Kuin sinä lapsillesi?

Miss' ääni vapauden on

Ain' valpas, puhdas, tahraton? —

Se kaikuu sydämmissä

Hämehen nuorison.

OI TERVE MAGYAR!

Oi terve Magyar, jalo pustan mies!

Sua veljesi tervehtää.

Jo mainehen luo sinun kulkee ties,

Minun viel' olon' oudoks jää.

Kun soi sotatorvesi, ratsus kun

Sotakentällä hirnahti,

Jo ympäri mait' urotöitäs sun

Huhu kaukainen kanteli.

Vaan pois sotasoihdun sä sammutit,

Elämää opit rauhaisaa:

Ja auralla pelloksi perkailit

Heti maatasi viljavaa.

Ja kunnahan rinteellä helle saa

Rypäleesi jo hehkumaan;

Sen nestettä maistaen, kaiuttaa

Runoniekkasi kanneltaan.

Ja pustalta pustalle hurmaavat

Sävelet tulistuttain saa —

Vaan kauvaksi kiirivi kaiunnat

Ihastuttaen maailmaa.

Mut tuntematonnapa Suomenmaan

Minä korpia raivailen

Ja kontion kanssa mä painin — vaan

Kuka muualla huomaa sen?

Maat kaukaiset kerranpa peljätti

Sotaratsuni temmellys:

Se ui meren poikki — jo valtasi

Koko maailman hämmästys.

Vaan kunnian kentällä synnyinmaan

Unohuttanut hänkö ois?

Ei, taas ikävöi se jo Pohjolaan

Tyveneen pian sieltä pois.

Tään maan tosin vierahat hylkäjää:

Perin halpa se heistä on,

Vaan mulle on herttaisin, armain tää —

Koti kultainen, verraton!

Tääll' lehtojen siime ja kunnasten

Sinisyys mua riemastaa,

Oi, tääll' ikihonkapa huokaillen

Minun huoleni ilmi saa!

Oi, miss' sini taivahan kuulaamp' on,

Suvi-yö valoinen on näin?

Miss' yhtyvi tähtien loistohon

Palo hulmuva talvissäin?

Soi sorjana kuohussa koskien

Sävel kantelon kaikuvan —

Vaan sen sulosoittoa kuullellen

Minä mainehen unhoitan.

Oi terve Magyar, jalo pustan mies!

Sua veljesi tervehtää.

Jo mainehen luo sinun kulkee ties,

Minun viel' olon' oudoks jää.

EFIALTEEN RANGAISTUS.

Kun kurjan Efialteen

Sokasi kiillollaan

Kult'aarteet muukalaisen,

Hän petti synnyinmaan.

Jo kauhistuivat tuosta

Olympon haltiat —

Ikuisen rangaistuksen

Näin hälle laativat:

Ain' ai'ast' aikaan olkoon

Hän kaikkein kauhistus,

Ain' olkoon korvissansa

Maailman kirous!

Erynnein vaivatessa

Henk' kurja joutukoon

Ikuisten tuskain alle

Syvimpään Tartaroon!

Vaan harhailkohon haamu

Mait' ympär ainiaan

Ja turhaan tyrkytelköön

Kansoille orjuuttaan!

Se kaikkialla kammon

Ja inhon kohdatkoon!

Saatelkoot sadatukset

Sen hautakammioon!

Vaan kansain sadatukset

Ne kalvain kaikukoon

Ain' alle vaivain hälle

Syvälle Tartaroon!

Ja kymmenkertaiseksi

Tuskansa tulkohon

Jok'ainoon kerran, niitä

Kun tänne kuulev' on!

HERÄTYS.

(Mikael Wörösmarty.)

Sä uskollinen maallesi

Ain ollos, Magyari!

Se kehtos on ja kerta myös

Se on sun hautasi.

Et maailmassa muualla

Sä konsaan turvaa saa;

Sun elääkses, sun kuollakses

on ainoa tää maa.

Tän maan es'isäin hurmehet

Monasti kasteli,

Ja tähän muistos pyhimmät

Vuos'tuhat yhdisti.

Arpádin urhot taisteli

Edestä tämän maan,

Tääll' orjanikeen murtumaan

Sai Hunyad voimallaan.

Oi vapaus! sun veriset

Tääll' lippus liehuivat,

Ja sota sorti, kalma vei

Pois poikas parhaimmat.

Niin paljon vaikka kärsi maa

Ja kalma paljo vei,

Tää maa ei sentään sortunut,

Tää kansa kuollut ei.

Maailma, kansain isänmaa!

Soi huuto puolees sun:

»Suo elää tahi kuolla jo

Vuos'sadan sorretun!»

Niin moni sydän turhaan ei

Voi vuotaa hurmettaan,

Niin mon' ei rinta riutua

Edestä synnyinmaan.

Ei järki turhaan, voima ei,

Ei pyhin innostus

Voi raueta, jos painaiskin

Sen päällä kirous.

On tulevat, ja tuleekin

Viel' ajat armahammat,

Joit' ikävöiden kansan nyt

Huokailut kohoovat.

Tai tulee, jos on tullakseen,

Kuolema maineikas,

Ja verisenä silloin maa

Sä vaivut hautahas.

Ja haudan, kansan haudan luo

kansoja kaihoon jää,

Ja murhekyynel miljoonain

Silmässä kimmeltää.

Ain' uskollinen ollos sä

Maallesi, Magyari!

Se turvasi on eläissäis,

Kuoltuas hautasi.

Et maailmassa muualla

Sä konsaan turvaa saa;

Sun elääkses, sun kuollakses

On ainoa tää maa.

KANSALLIS-HYMNI.

(Frans Kölcsey.)

Herra taivaan armias,

Siunaa Magyar-kansaa!

Taisteluissa voimallas

Ollos kalpanansa;

Riemun hetket, suosio

Suo jo kärsineille;

Rangaistuksen aika jo

Kyllin riittää meille.

Kárpátien rintaman

Kauttas isät peri,

Voitti maamme ihanan

Bendegúzin[1] veri.

Tisza kuohuu, Tonava

Läikkyy lavealta,

Niin myös muinoin avara

Arpádinkin valta.

Peitit kedot Kunságin

Tähkälainehilla,

Rypäleet sä Tokajin

Täytit nektarilla;

Tuhoks Turkin useinkin

Nostit lippusemme.

Kauhun tuotti Wienihin

Kalske kalpojemme.

Ah, vaan rikoksemme loi

Vihan rintahasi,

Kostoasi salamoi

Julmat vasamasi:

Vihas villin Mongolin

Nuolet sataa antoi,

Turkkilaisen ikeetkin

Hartiamme kantoi.

Voittokulut Ozmánin

Hurjan kauhuksemme

Kaikui kyllä useinkin

Haudoill' urhojemme.

Usein poikas povehes,

Armas maani, syöksi,

Rikoksista lapsies

Päiväs muuttui yöksi.

Vainon miekka piilevä

Uhkaa, valmis murhaan;

Hälle isänmaansa tää

Suojaa tarjos turhaan.

Vuoret laaksot tulvallaan

Huuhtoo kansan veri,

Kaikkialla yli maan

Lieskoo liekkimeri.

Miss' on ennen liidellyt

Riemua ja rauhaa,

Siellä tuska itkee nyt,

Kuolonparku pauhaa.

Ah, ei vihma hurmehen

Vapautta tuota,

Orjuudessa orpojen

Kyynel vielä vuotaa.

Armon Herra laupias,

Muista Magyar-kansaa!

Tuskan alla voimallas

Ollos turvanansa.

Riemun hetket, suosio

Suo jo kärsineille;

Rangaistuksen aika jo

Kyllin riittää meille!

[1] Bendeguz, hunnien kuningas, Attilan isä.

VAPAUS JA LEMPI.

(Petöfi.)

Vapaus ja lempi!

Kump' on herttaisempi?

Lemmelleni uhrajaisin

Henken' iki,

Vapauspa uhriks saisi

Lempeniki.

ELÄMÄ, KUOLEMA.

(Petöfi.)

Miekkonen se mies on, kelle

Kohtaloksi annetaan:

Elää viinin, lemmen vuoksi,

Kuolla edest' isänmaan!

ULKOMAAN MAGYAREILLE.

(Petöfi.)

Voi te paiseet ruumiiss' isänmaani!

Mitä teistä virkkaa vois?

Jospa tulta oisin, teidät tyynni

Polttain kaluaisin pois.

Tult' en ole enkä liekin kieli;

Mut on teräv' ääneni.

Kirousta vaan se huutaa teille,

Kirousta yhäti.

Niinkö maallamme on aarteit', ettei

Siihen kaikki mahtuisikaan?

Köyhyyttäänhän yhä tää maa raukka

Sairastaa ja potee vaan.

Ja, te rosvot, minkä lääkkeeksensä

Maamme hikoo tuskissaan,

Se te viette epäjumalille

Alttareille ulkomaan.

Isänmaa tää leipää kerjää, vaan ei

Sille riitä säälinne;

Verta itkee se, vaan pikarinne

Viinillä te täytätte.

Isänmaahan vasta mieron sauvoin

Takaisin te palaatte,

Kerjäläiseltä, min siksi teitte,

Vielä kerjätäksenne.

Niinkuin tästä köyhäst' isänmaasta

Itsenne pois syöksitte,

Helmastaan niin hauta luokoon luunne,

Taivaskin niin sielunne!

KOIRIEN LAULU.

(Petöfi.)

Myrsky myllertääpi,

Pilviin peittyy taivo;

Talven hyiset lapset,

Vihur', tuisku raivoo.

Siit' ei huolta. Onhan

Kyökki lämmin vielä,

Armollinen herra

Suojaa suopi siellä.

Ravinnost' ei huolta:

Herra kyllästääpi

Oman vatsan ensin,

Tähteet meille jääpi.

Tosin ruoska läiskyy —

Ken vois sitä estää? —

Iskut kirveltää; mut:

Koiran luut ne kestää.

Taas kun herra leppyy,

Hyväellä alkaa:

Armost' autuaina

Nuoleksimme jalkaa!

SUSIEN LAULU.

(Petöfi.)

Myrsky myllertääpi,

Pilviin peittyy taivo;

Talven hyiset lapset,

Vihur', tuisku raivoo.

Meillä kolkko puszta

Vaan on asuamme,

Pieninkään ei pensas

Täällä suojanamme.

Nälkä kurnii suolta

Vilu vihloo pintaa,

Nää kaks vainoojata

Meill' on katkerinta;

Tuim' on tuliluikku

Kolmas vaanijamme;

Hangen helmaan vuotaa

Sydänhurmettamme.

Nälän, vilun, vainon

Alla kohtalomme

Ainainen on kurjuus;

Vaan me vapaat oomme!

KANSALLISLAULU.

(Petöfi.)

Ylös Magyar! huudot kaikaa —

Nyt jos milloinkaan on aika!

Orjatko vai vapahat te?

Nyt on valta, valitkaatte?

Magyarien jumalalle vannokaa:

Orjuuteen ei taivu enää tämä maa!

Kirottuna meidän kansa

Kantanut on orjuuttansa;

Vaan ken vapaan' eli, kuoli,

Orjan maat' ei haudaks huoli!

Magyarien jumalalle vannokaa:

Orjuuteen ei taivu enää tämä maa!

Kurja, ken ei maataan puolla,

Uskall' ei sen eteen kuolla;

Hälle miero totta vainen

Kalliimp' on kuin maansa maine.

Magyarien jumalalle vannokaa:

Orjuuteen ei taivu enää tämä maa!

Ijäti ei kansan auta

Kalistella kahlerautaa.

Orjat oltiin, kehnot, halvat;

Kalskukoot jo vapaat kalvat!

Magyarien jumalalle vannokaa:

Orjuuteen ei taivu enää tämä maa!

Taas saa nimi magyarlainen

Entisyyden puhtaan maineen;

Aikain tahra, häpeämme,

Yltä pois se peskähämme!

Magyarien jumalalle vannokaa:

Orjuuteen ei taivu enää tämä maa!

Kiitollisna jälkikansa

Muistaa meitä urhoinansa,

Siunaellen hautojamme

Kertoilee se mainettamme.

Magyarien jumalalle vannokaa:

Orjuuteen ei taivu enää tämä maa!

ONNELA.

(Kellgren.)

Missä piilet sä, oi! orjan ja ruhtinaan

Kaihon kaipaama, mis? Uumeissa vuorenko,

Jonne kitsaana kätkee

Kullan hohtavan himmyt yö?

Totuudessako sun tutkiva tiede löys'?

Veikö vaan Runotar luoksesi armostaan?

Vaiko hurmeista tietä

Seuraat urhoa voittoisaa?

Kaihoin, kylmänä vaan Bagdadin valtias

Suutelee ikävin impeä taivahan.

Niin, oi onnela! vainen

Vuoteell' et ole nautinnon.

Lapsen, syntyneen juur' tervehdys itku on;

Viimeinen lepoyö huokaus vanhuksen.

Eipä poskelta kuivaa

Murheen kyyneltä kuntokaan.

Synny, kaihoa, maaks muutu: on määräys —

Un'ko onnela on? Tunteiden kangastus

Onko? vai kuva taivaan

Onko vastaisen autuuden?

KUOLOHON ASTI!

(Emajõe Õõpik).

Kuolohon asti mulle

Ain' olet kallehin

Sä kukkakumpuinesi

Maa isäin ihanin.

Te maani joet, pellot,

Sä äidinkieleni,

Teit' yli muiden kiitän

Mä kuollessaniki!

Niin hellään lastas kannat.

Kuin äiti armainen,

Ja annat leivän, suojan,

Suot sijan viimeisen!

Ah maani, suloisempi

On povees nukahtaa,

Kuin muilla mailla saada

Onnea, kunniaa!

On vakavat sun poikas,

Vaan uljaat, reippahat!

Kuin kedon kukat kainot

Tyttäres loistavat!

Sua päivän silmä seuraa,

Tuulonen tuudittaa!

Ja korkeen kotkan siivet

Sua hellään suojustaa.

Vaan usein sentään löydän

Silmässäs kyyneleet!

Ah toivo, maani! kohta

On ajat muuttuneet,

Ja tulevaiset hetket

Ne meille voimaa luo.

Pois pelko! Työsi täytä,

Kyll' aika selvän tuo.

SUVEN IMPI.

Suven sorja impi

Sai jo Pohjolaan,

Kukkain kaunihimpi

Kaapu verhonaan.

Hänen kutriansa

Kietoo vehryt ansa,

Hänen poskillansa

Ruusut hohtaa vaan.

Maan hän kinoksista

Vapahaks jo saa,

Talven kahlehista

Purot irroittaa,

Lehdet puihin luopi,

Tuoksut lehtoon tuopi —

Koivun alla juopi

Kotvan mahlajaa'

Sitten halki kiitää

Kunnaat, notkelmat;

Jälkeen perhot liitää

Kullan hohtoisat, —

Maan hän kulkeissansa

Peittää nurmillansa —

Hänen helmastansa

Kukat siruvat.

Hälle paimentorvet

Soi ja toitottaa —

Kuule! metsät, korvet

Kuinka raikuaa —

Häntä tervehtäen

Kaikuu kukku käen,

Vierelmällä mäen

Kertut sirkuttaa.

Terve tultuasi

Immyt Pohjolaan,

Tänne kukkiasi

Tuoden tuoksumaan!

Anna silmäs, hellä,

Kirkkaan päilyellä!

Luonnon hymyskellä

Kauan loistossaan!

SONETTEJA.

I.

Tuoll' lehdon helmass' yksin laulujansa

Nyt rastas visertää. Vaan miksi soi

Sen ääni suruisesti? Miks' ei voi

Hän riemuella? — Pois' on armahansa.

Ja kosken kuohuloissa kanneltansa

Nyt Ahti soittaa. Tuulen henki toi

Sen säveleitä korviini. Ne loi

Mieleeni oudon halun kai'uillansa.

Ja kuullessani niitä, rinnassani

Myös herää, syntyy, virtaa säveleitä.

Ne pulppuilevat ylös sydämmestä

Ja sormimaan ne käskee kanneltani.

Työ turha silloin vastustella heitä.

Siis soikaa säveleet; en teitä estä.

II.

Ken kevätt' ylistämään kyllin riittää?

Nyt Mielikki jo hameen viherjän

Taas pukee ylleen, kukkasia hän

Riemuiten lieve-kaunisteiksi liittää.

Kas, lähteet lehdoissa hopeeta siittää!

Ja puron immet raidan välkkyvän

Kutovat helmaan metsän emännän

Ja linnut laulain kevään tuojaa kiittää.

Nyt mieli talven synkistämä saa

Taas uutta toivoa ja virvoitusta.

Kas kuinka särkyy koteloinen musta,

Ja perho kulta-siivin liihoittaa

Sen sisältä. Niin luonto virkoaa

Nyt kaikkialla talven uinailusta.

III.

Kas, tuolla vuoren yli taivaan rantaa

Nyt heleästi kultaa illan rusko!

Se turha oisi valon heijastusko,

Mi mielen kaukomaille rientää antaa.

Ja sydän oudon tunteen tuosta kantaa,

Se kuiskuttelee hiljaan: älä usko

Sen loistoa! Näin tyhjään luottamusko

Sais mielen autuaitten koti-rantaan?

Näin kuiskaa. Vaan ei mua loisto petä:

Sen ihanuus vain mulle muistutusta

On autuudesta menneen lapsuus-ai'an.

Siks mieli ihastuu. Ja moinen ketä

Ei muisto hurmaa, ai'an huntu musta

Kun siirtyy eestä sen kuin kautta tai'an!

PÄIVÄN NOUSU.

Kas kuin idän taivahalla

Aamukoi jo heloittaa!

Punapurppurassa vallan

Ilman ranta leimuaa,

Kultaa kunnahilla puita,

Lintusia sulosuita

Laulamaan jo kehoittaa.

Koittaresta syntynevi

Kohta kirkas aurinko. —

Mutta kas! taas pimenevi

Taivaan itä-ranta jo:

Pilvi nousee kolkko, musta,

Paisuu, uhkaa turmellusta;

Koin jo peitti pimento.

Öinen huntu leviävi

Yli koko luonnon taas,

Lintusien herkeävi

Aamulaulu riemukas:

Pimeyttä, kolkkoutta

Pilvi musta tuottaa, mutta

Näinkö päivä katoais?

Ei! koht' yli pilven loistaa

Aurinkoinen hohtava,

Tummat öiset varjot poistaa

Laaksoista ja kunnailta:

Kaikkialla luonto tointuu,

Lintusien laulu sointuu

Lehdoissa taas riemuisa.

Jospa joskus vielä voisi,

Suomi, armas synnyinmaa

Pilvi musta aamukoisi

Pimeyteen kietoa,

Muista: aurinkosi kohta

Kohoaa ja kerran hohtaa

Yli pilven kirkkaana.

SYKSYLLÄ.

Raivossa riehuu

Tuulien henget,

Lehto jo verhon

Päähänsä loi.

Vaahdossa tanssii

Vellamon neidot,

Kolkosti Ahdin

Kantele soi.

Kukkaset kuihtuu,

Niittynen haamun

Yllensä saapi

Kellertävän.

Nyt noro-neidon

Turmio-töitä

Taivaskin heltii

Itkemähän.

Syömmeni, miksi

Synkeys syksyn

Valtoinsa myöskin

Nyt sinun saa?

Muistatko että

Kaikki kun syntyy,

Kaikki kun kasvaa,

taas katoaa.

Huolesi heitä,

Murheesi mustat!

Rinnassa toivon

Elpyä suo:

Syys jospa riistää

Kukkaset, kohta

Toisia meille

Taas kevät tuo.

SONETTEJA.

I.

Hiljaan rauhallisna tuulen henki

Huokuu, hiljaa lehto hymäjää,

Lammen tyyni kalvo levähtää,

Kuikka uinuu, nukkuu perhonenki.

Hiljaan liristen soi puronenki,

Lähde sille virttä synnyttää,

Kyntörastas yksin ystävää

Kutsuu; kaukaa kuuluu ääni senki.

Pohjoisessa välkkäväinen vyö

Kaareen kääntyy pitkin taivaan rantaa.

Päivän tuskin umpeen käydä antaa.

Oi jos aina oisi suvi-yö!

Hetkisen se kestää vaan — ja kohta

Aamun koitto koillisessa kohtaa.

II.

On yö ja kaikki lepää. Piilossansa

Vaan yksin turman imp' ei rauhaa saa,

Sen rintaa kateus jo paisuttaa —

Hän hiipii hiljaa ulos uumeistansa.

Ja levitellen usmahulpeitansa

Nyt viljapellon yli leijastaa

Ja tuoden turmiota, kuolemaa

Käy pitkin vainiota huokunansa.

Ja halme heilinänsä pudottain

Nyt kastekyyneleitä itkee, turhaan

Armoa, säälimystä pyytää vain.

Jo julman mieli piintynyt on murhaan —

Voi! kyyneleet jo jäänä kimaltaa,

Kun koitar kunnahalle kohoaa.

KEVÄTLAULU.

Jo kinos sulaa, katoaa

Pois noron ouruvesiin

Ja roudatonna taasen maa

Käy hangen alta esiin,

Jo päivän silmä keväinen

Taas paistaa meille myhäillen —

Jo kevät tullut on!

Jo riutuu ulapalla jää

Ja laineen kahle irkoo,

Taas tantereella nukkapää

Jo kohta nurmi virkoo,

Jo koivun urvut aukeaa

Ja vihannaksi lehto saa —

Jo kevät tullut on!

Taas taivaan alla kiurusen

Soi ääni korkealla

Ja tuttavamme käkönen

Taas kukkuu kankahalla.

Ei malta pieni perhokaan

Nyt uinailuaan jatkamaan —

Jo kevät tullut on!

Siis mielen routa, murhe pois!

Sen kevään lämmin voittaa —

Ken kaihon orja olla vois,

Kun riemun aika koittaa?

Siis kevään laulu raikas vaan

Nyt kaikkialla kaikukaan!

Jo kevät tullut on!

KUKAN KIITOS.

Perho kuiski kukkaselle

Illan viileydessä:

»Kukka kulta! virka kelle

Ilolle vai murehelle

Vuodattelet kyyneltä,

Koska aurinkoinen tuolta

Lännen puolta

Vuoren yli loistavi?»

»Eipä kummallenkaan», kukka

Kuiskaa kyynel kuvussa,

»Vaan kun muistelevi kukka

Luojansa hyvyyttä, rukka

Kyyneltävi kiitosta». —

Kukan lailla jos on kellä

Sydän hellä

Eikö niin myös tekisi?

KUKKA JA MULTA.

»Multa rukka», virkki kukka,

Maahan alleen katsahtain,

»Musta, kolkko olet vain,

Ellei peittäis nurmen nukka.

Kukan laita toisin on:

Autuaana taivohon

Hymyhuulin silmät luo,

Tuoksun ympärilleen suo,

Ihmislapsillenkin riemun

Suloisuudellansa tuo».

»Kukka kulta», virkki multa

Musta alla nurmikon,

»Turha korskeilusi on:

Kas jo kuihtuu lehdet suita!

Kohta vaivut itsekin

Mullan mustaan sylihin;

Siellä siemen turvan saa,

Eloon kunnes virkoaa.

Mullan povi enkeleitä

Taivahasen johdattaa. —»

Kukoisteli, tuoksueli

Kukka huoletonna vain.

Syyspä kohta lakastain

Lehdet maahan varisteli.

Kukkanen jo kamppailee

Kalman kanssa, kelmenee,

Viimein vaipuu, kätkien

Mullan säilyyn siemenen;

Senpä eloon herättävi

Sieltä kutsu keväimen.

SUVELLA.

Kas vaihtuvina väikkyy

Ylhäällä poudan hattarat

Ja lehdot alla loistavat

Ja vihertelee maa!

Kas laineet kuinka läikkyy,

Kuin kultaisina kimmeltää!

Ja taivas kantta siintävää

Ylt' ilman kaarittaa!

Ja raittiit tuulet ratsuillaan

Ne kiitelevät matkojaan.

Nyt laitumilla karjat

Ne ammuu, huijaa paimenet

Ja lehtoloissa lintuset

Sorjasti sirkuttaa.

Ja mättähiä marjat

Ylt'ympärinsä purppuroi

Ja niityt, halmeet vihannoi,

Tohisten tuoksuaa,

Ja juhlaverhoon kukkaset

Luo laaksot, ahon rintehet.

Niin kauaks' kuin vaan kantaa

Nyt silmä, sauhupatsahat

Ne nousee, kaskivalkeat

Lyö liekit ilmahan.

Ja pitkin taivaan rantaa

Niin keltainen ja himmyt on

Nyt siinto, auer luontohon

Luo harson harmajan.

Kas silmä päivän impisen

Kuin katsoo alas myhäillen!

Ja vilkas elon henki

Nyt kaikkialla valtailee,

Sen virkeyttä nautitsee

Nyt luonto suvinen.

Ja mielen ihmisenki

Se tenhollansa vilpastaa,

Luo toivon rintaan, luota saa

Pois kauaks kaiho sen.

Kuin tuttu on sen suloisuus,

Vaan ain' on sentään viehkee, uus!

AAMUN SARASTAESSA.

Näin lausutte: »Yö on niin ihanainen,

Sen ilmakin niin raitis, vilvakkainen;

Tuo rastaan soitto lumoo mieltä luokseen —

Mi voittais uinailevan nurmen tuokseen!

Mit' onkaan päivä? Sen kun herää koitto,

Jo vaikenee yörastaan hellä soitto;

Sen helle kukkasenkin lakastuttaa,

Sen kirkas valo silmää huijennuttaa.

Voi teitä! öisen kaihon lauleluita

Te lemmitte, kun ette tunne muita.

Vaan malttakaa! kun aurinkoinen koittaa,

Silloinpa vapaus ja riemu soittaa.

Helteessä kukka kuihtuu — turha pelko!

Sit' älkää konsaan todeks uskotelko!

Jos päivä tuntuneekin helteväksi,

Ei kuihdu kukka — käy vaan hedelmäksi.

Silmänne päivän valoa ei kestä —

Se liekin totta; yönpä peittehestä

Se kurjuutenne tyyni ilmi toisi —

Ken tuota toisten nähtäväksi soisi!

Ja näätte leimut ilman rantuella!

Jo aamun koitto alkaa sarastella,

Jo kohta haihtuu öinen peitto musta,

Ja luonto toipuu, virkoo uinailusta.

UNELMA.

Iltaruskon liekitessä

Istuin yksin siimehessä

Alla tuomen tuuhean.

Lunta päällein tuiskutteli

Kukat, allain tuoksueli

Nukka nurmen nukkuvan.

Silloin sinne, armaiseni,

Hiivit hiljaan rinnalleni

Keveenä kuin keijuinen.

Kulta kuulti kutriltasi,

Ruusut uhkui poskillasi,

Luoden niille hohtehen.

Oi — sun silmissäsi lempi

Kuinka loisti, kuinka hempi

Silloin niissä myhäili!

Oi — sun huultes herttaisinta

Hymyilyä silloin! — Rinta

Kaksoislainein aaltosi. —

Jo mä innostuksissani

Painoin vasten poveani

Silloin sua, armahain!

Poskea jo poltti poski —

Huulihin jo huulet koski!

Heräsin: oi' unta vain.

ENSI KERRAN.

Ensi kerran kun äänes kuulin,

Luulin lintusen laulavan,

Kun näin silmäsi tuikkeen, luulin

Armaan päivyen nousevan.

Ilt' ol' leuto ja päivä laski,

Rusko luodetta purppuroi,

Heilimöissänsä nukkui kaski,

Laulu lehdosta silloin soi:

»Onnellisna jo pesässäsi

Nukut, pienoinen lintunen,

Sull' on luonasi ystäväsi,

Oi — on määrä jo toivojen».

Näin sä laulelit. Luokses silloin

Ahon reunahan astuin ma,

Silloin silmäsi näin — oi milloin

En sen tuiketta unhoita! —

Aina vieläkin, armahani,

Korvissani sun äänes soi,

Päivä virkosi rinnassani —

Ol'pa silmäs sen aamukoi.

TAKKAVALKEALLA.

Kuule kuinka viima vinkuu,

Pakkanen kuin paukkuvi!

Helmoihinsa luonnon kääri

Kalma, raukan runteli.

Suvi sydämeni mun

Sentään täyttää sulollansa,

Takkavalkealla kun

Istun impyeni kanssa.

Kesän kukat lakastutti

Harmaa syksyn hallanen,

Talven lumi raukat peitti.

Kaipaanko mä niitä? — En.

Ruusuisia tiedän mä,

Jotk' ei kuihdu syksysäillä,

Joit' ei talvi kelmennä:

Ne on impein poskipäillä.

Kinoksia viima nuolee,

Lumi nousee, tupruten

Tähdet tuikkavaiset peittää.

Tähtiäkö kaipaan? — En.

Kaksi tiedän tähtistä,

Jotk' on aina tuikkavaiset,

Joit' ei tuisku himmennä:

Impein silmät, ihanaiset.

Talven kylmää, kolkkoutta

Päivä, tytär koittaren,

Pakoon riensi etelähän.

Kaipaanko mä häntä? — En.

Kyllä tiedän auringon,

Jok' on mulle lämpöisempi,

Armahampi: sepä on

Impein uskollinen lempi.

Vingu viima, ryskä kylmä,

Pauku uhan pakkanen!

Näytä tuimuutesi talvi!

Pelkäisinkö sua? — En.

Suvi sydämmeni mun

Sentään täyttää sulollansa,

Takkavalkealla kun

Istun impyeni kanssa.

TURHA OIS MATKANI.

Kultani, oi jos mä kädellä voisin

Ilmojen halki, kuin pilvinen tuo!

Kohta ma matkani kulkevan soisin

Ruusujen haltijan, koittaren luo.

Rientäisin kohta mä koittaren tarhaan,

Tie, johon kieltty on kuolevien,

Siellä mä etsisin ruususen parhaan,

Sullepa, kultani, poimisin sen.

Sieltäpä matkani sitten mä loisin

Taivahan kiireelle, tähtien luo;

Kirkkaimmat tähdetpä kanssani toisin,

Kultani, sulle mä antaisin nuo.

Koittaren ruususen kaunosen kohta

Liittäisin rintaasi, taivahan taas

Kirkkaimmat tähtiset antaisin hohtaa

Kruununa, kietoen suortuvias.

Turha ois matkani! ruusut on kelmeet

Koittaren, verraten poskihisi,

Tähdet on tummat, kun silmäsi helmet

Kirkkahat, kultani, loistelevi.

SOTILAS KULLALLEEN.

Ma lemmin sua, vaikka maailmassa

Ei onnetar sois meitä toisilleen;

Mä lemmin sua sodan pauhinassa,

Kun kuolo viljojaan on leikkaamassa

Ja ympärilläin kulkee uhrineen.

Jos Onnetar mun silloin unhottavi

Ja tappelussa saan mä kuolemain,

Sun muistos silloinkin viel' riemastavi

Kun rintain viime kerran huoahtavi:

Ma lemmin sua aina, armahain.

KULLAN LUO KULKEISSA.

Myrsky riehuu, pauhaa —

Pauhatkohon vaan!

Kyllin tyyntä, rauhaa

Kullan luona saan.

Raivoasi en mä,

Tuuli, kuulekaan;

Hellän impyen mä

Luokse riennän vaan.

Synkk' on yö ja musta

Metsä kohisee,

Monta kummitusta

Siellä piileilee.

Huu! nyt sarvipäinen

Tuolla pilkistää —

Turhaan, menninkäinen,

Koetat peljättää!

Yöstä tummeasta

Valo silmiin saa;

Immen ikkunasta

Noin se vilkuttaa.

Metsän tonttunen jo

väistyy tieltä pois —

Joutuisahan ken jo

Kullan luona ois!

Läpi varjostimen

Kenen tuolla nään?

Kullan kuvasimen

Tunnen — oi, on hän! —

Myrsky riehuu, pauhaa —

Pauhatkohon vaan!

Nyt jo tyyntä, rauhaa

Kullan luona saan.

LAULUJA SELMALLE.

(Hafis'in mukaan.)

I.

Huonehessa vieras sua

Painaa vasten poveaan —

Kynnyksellä ryömin raukka,

Tunnen tuulen viimaa vaan.

Poies käskee järki mua,

Poies neuvoo maailma,

Poies oma itsekkäisyys —

Pois en lähde kuitenkaan.

Maailma on laaja kyllä;

Siin' en sentään sijaa saa,

Ainoastaan tässä — tästä

Tieni kulkee hautaan vaan.

II.

Armas, mekin tavallamme

Lemmen taivaan koristamme,

Koristamme tosiaan:

Niinkuin kirkas kuu, sun loistaa

Sulos taivaan kartanoista —

Kyyneleiset silmäin ovat

Tummat seulatähdet vaan.

III.

Valkeus tulkoon! Jumalan

Soi ääni yöhön tummahan,

Ja kas! jo tuli valkeus:

Sun silmäs alkoi loistamahan!

IV.

Jos öisin tyyni lampinen,

Sä päivyt oisit peilatani!

Jos öisin kirkas puronen,

Sä niityn kukka partaallani!

Jos öisin orjantappura,

Sä ruusunnuppu oksallani!

Jos öisin jyvä makea,

Mun nokkisit sä lintunani!

V.

Mun rinnassani sykky

Se mitä tietää siellä?

Hei, Hafis äijä lempii,

Kuin muinoin, nytkin vielä!

Ja Selman sulo silmä

Se loistaa millä miellä?

Hän lempii sua vanhus,

Kuin muinoin nytkin vielä.

»Sä kalman olet kohta,

Jo käyt sä haudan tiellä!»

Vaan sydän lämmin sykkää,

Kuin muinoin, nytkin vielä.

»Jo kuolon kellot soivat —»

Sit'en mä suinkaan kiellä:

Mä laulan, juon ja lemmin,

Kuin muinoin, nytkin vielä.

VI.

Siks' on mulla silmä, että

Loistos siitä heijastais;

Siks on sydän, että siinä

Kuvas asumuksen sais.

KUINK' AINA SUA LEMMIN —

(Saksasta.)

Kuink' aina sua lemmin,

En sulle virka, en;

Sen kätken sydämmeeni,

Kuin hauta vaikenen.

Ei lauluin siitä kerro,

Ei pyydä onneain;

Vaan katseistani itse

Sen näet armahain.

Jos ymmärtää et voine

Nyt mitä kertoo nuo,

On hourun-unta kaikki —

Se anteheksi suo.

KAIKENLAISIA KAIKUJA.

I.

Kurja! yhä huokailet sä näin:

»Kukaan suurempaa ei vaivaa kanna!

Eipä kenkään ole ystäväin,

Kenkään lempeään ei mulle anna».

Kernaast' uskon valituksen tään;

Kellekään et näytä ystävyyttä

Itse, etkä lemmi ketäkään —

Etkö voivotakin aivan syyttä!»

II.

Oi jos saisin, vilpas tuuli,

Seurassasi kuljeskella!

Oi jos niityn kukkasia

Kanssas saisin tuuditella!

Illan tullen ruusun luota

Vilppahana kiiteleisin

Lähteen luokse lemmikille

Tuoksusuudelman mä veisin.

Sitten hiljaa hyväileisin

Unta näille rakkahille —

Illan rusko hohtoansa

Valais lännen reunuksille.

Uneen uinahtaisi rakkaat,

Suviyön näin lepäjäisi,

Kunnes säteilevä koitar

Taasen heitä herättäisi.

Vilpas tuuli, oi jos saisin

Seurassasi kuljeskella!

Oi jos niityn kukkasia

Kanssas saisin tuuditella!

III.

Jos on armas kellä,

Kaunoinen ja hellä,

Häntä lemmiskellä

Eipä toinen saa.

Mull' on armahainen

Myös, vaan häntä vainen

Lempiköön jokainen —

Hänp' on Suomenmaa.

IV.

Vapahana leivo lentää,

Hattaroiden halki entää,

Hänt' ei estä mikään kytkin;

Riemuellen siellä laulaa.

Minäkin jos vapaa oisin

Kuinkahan mä laulaa voisin! —

Yhtenään mä laulan nytkin,

Vaikka kannan lemmen paula.

V.

Kotitaivas aina mulle

Herttainen ja armas on,

Lämpöisin ja kirkkain mulle

Paiste kotiauringon.

Kotikuusi vehrein mulle:

Sykkimään saa sydämmen,

Mainehtimaan tunteen aallot

Kuiske kotikuusosen.

Kotikuusen siimehessä

Alla kotitaivosen

Sorjin kasvaa kukka, hellin

Sykkii sydän impyen.

VI.

Ruusupensas kukkivainen

Olet Suomi, perhonasi

Liitäin luonas, kaunokainen,

Naulitsen mä tuoksuasi.

Vaan jos joskus, armaiseni,

Kelmentyisi kukkasesi

Kohta sydänhurmeheni

Vuodattaisin juurillesi.

Vuodattaisin riemuellen —

Elon nesteet tyynni saisit!

Turpeellasi kukoistellen,

Kauno, taasen tuoksuaisit.

Aatteet kauniit, luulot suuret! —

Pelkkää tuulen pieksämistä!

Paljonkohan pensaan juuret

Kostuis perhon hurmehista!

VII.

Lempo kerran näyttihen

Lemmeks' kylvi siemenen;

Sepä kasvoi pensaisen.

Kas, jo kuinka loistossaan

Kukkii, luoden tuoksuaan

Ympärille mättäältänsä,

Kevään näsiäinen! — vaan

Myrkkymarj' on hedelmänsä.

VIII.

Kaks on valtaa, sanotaan,

Taivahan ja Tuonen maan.

Toinen, niinkuin aurinkoinen,

Valon, riemun, lämmön luo;

Yön ja tuskan, vaivan toinen

Haudan kylmyydellä tuo.

Yhden tiedän vallan vain:

Se on silmiss' Siljullain.

Riemuansa kun ne loistaa,

Tunnen taivaan autuuden,

Vaan kun murhe riemun poistaa,

Vaivun valtaan varjojen.

IX.

Silmäis tuli, Silju kulta,

Poroks polttaa sydämmen!

En mä sentään niiden tulta

Karta, kiusallakaan en.

Sydän parka hiiltyy… mutta

Hiilet vielä hehkuaa,

Synnyttävät kirkkautta —

Silmäs huikenemaan saa!

X.

»Täydellinen, soma sointuisuus

Päästä kantaan saakka!» Kaaprel huus,

Vaimonsa kun näki ostotukin,

Tekohampain — sekä mustin sukin.

XI.

Kirkas, tyyn' on lammin kuvastin.

Senpä pintaa ruuhein hiljaan piirtää;

Taikoinensa lumostuttavin

Kuvat siinä aatteet kauaks siirtää.

Päällä väikkyy taivaan kuulto, sen

Siinto kirkas myöskin alla hohtaa,

Rannan lehto, kunnas kaukainen

Ahdin kartanosta silmää kohtaa —

Tuulonenpa herää, röyheltää

Veden kalvon — kuvat häviää.

Todellisuus rautaisena ain'

Haihtumaan saa harhat unelmain.

XII.

Mä virkin itselleni! »kunnoton!

Niin hyödytön sun olentosi on

Kuin pahka puussa. Miss' on toimes, työ? —

Et muuta tee kuin yhä koetat laulaa —»

Vaan ääni silloin hiljaan rinnassain

Näin kuiski: niinpä kyllä lienen — vain

Jos pahkaa puuss' ei oisi, eipä myös

Ois yhdelläkään tuluksissa taulaa».

XIII.

Riehu myrsky, öinen myrsky!

Pohjan ääni ulvo, soi!

Kiehu louhikossa tyrsky,

Näytä minkä valtas voi!

Rannan äyräät murra, kaada,

Huuhdo meren helmaan ne!

Hongan alta juuret raada,

Ulapalle linkoo se! —

Tyrsky kiehuu, myrsky pauhaa,

Pitkin yötä pohja soi

Vaan kun virkoo aamun koi,

Kaikk' on tyyntä, kaikk' on rauhaa.

XIV.

Kuvia kun mieleheni

Heijastellen muisto tuo,

Lämpimästi sydämmeni

Sykkimähän saavat nuo.

Vaan kun toivo kirkas hohtaa

Värjätellen säteitään.

Silloin sydän sykkää kohta

Lämpimämmin entistään.

Muistot on kuin ruskonläikky,

Ehtoota mi purppuroi,

Kultaisena toivo väikkyy

Niinkuin päiväntuopa koi.

XV.

Nyt mieli minne harhaillen

Sä leuto lennät taas?

Tuo pilvilinna kaukainen

Sun onko kotimaas?

Sä nurmen tuoksuella suot,

Sä virran hopeoit,

Sä ruskon läikkämähän luot

Ja pilven purppuroit.

Vaan täällä sua kauempaa

Ken viihdytellä vois!

Ei; ahtaaks sulle tuntuu maa —

Sä lennät täältä pois.

Ah, mieli minne harhaillen

Sä leuto lennät taas?

Tuo pilvilinna kaukainen

Sun onko kotimaas?

XVI.

On kukka kuollut, routa

Runnellut on maan;

Sen peittäköön nyt talvi

Valkovaipallaan!

Ja hangen alla hautuu

Taasen routa pois,

Maa toipuu — muuten kevät

Kukkia ei vois.

Kun murhe mielen murtaa

Saa sen routumaan,

Se tokko tuskastansa

Toipuu milloinkaan —

Kenties kun maa sen peittää

Nukkanurmellaan.

XVII.

Kun ennen pakkaisviima soi,

Maan peitti jää ja hanki

Ja aalto oli kahleissa

Ja tuiman talven vanki,

Mun rinnassani kuitenki

Suv-aika armas valtaili

Ja kieri ellen, väreillen

Mainehti tunnon aaltonen.

Nyt suv' on sorja luonnossa

Ja kukkaiskenttäin tuoksu,

On aalto irti kahleistaan

Ja vapaa puron juoksu.

Vaan rinnassani — siell' on jää

Ja talven viimat myllertää.

On missä syy tän muutoksen —

Ah, yksin Hän vaan tietää sen.

XVIII.

Ah veikko! tunnetko sä rinnassas

Nyt innostusta puhdasta ja pyhää?

Sen liekki polttaako sun tuntoas?

Sen ääni kuiskaileeko sulle yhä?

Sen käskyäkö kuulet ankaraa,

Mi sua pyytää, vaatii, velvoittaa?

Jos liekin poltteen tunnet povessas,

Jos kuulet kuinka sua käsketähän,

Sä tarpeeks voimaa pyydä Luojaltas

Nää tunnon käskyt pyhät täyttämähän.

Jos voimas heikot on — voi onneton!

Sun rintas riutuu, sortuu polttohon.

XIX.

Oi aatos parka! vallatonna miksi

Ain' annat kiitää hurjan valjakkosi?

Sä maltitonna häärit, asuntosi

On yhä hohtohuoneet pilvilinnan.

Nyt tarkkaa mitä sulle lausun siksi:

Sä jollet maltu, muutu viisaammaksi,

Mä kohta hankin sulle talttaajaksi

Todellisuuden rautamarhaminnan.

XX.

Useakin utelevi

Parnassolle kulkuani

Laakeria leikatani.

Ei se matka käy niin hevin!

Pitk' on tie ja vaivaloinen,

Kaukana on Parnassoinen —

Mielestäni vuorta tätä

Toist' ei ole jyrkempätä —

Laakerhuippu korkehinna

Loistaa niinkuin pilvilinna.

XXI.

Tuo mettiäinen totta vie,

Ei typerin, ei tyhmin lie.

Se lentelee, se hyrräilee

Ja kukkasia lemmitsee,

Ja armaan luota armaan luo

Se kiitää, suuta saa ja suo.

Ja kukkaset ne myhäjää

Ja kuiskaa: »Ah, niin hauskaa tää!

Oi lemmi, lemmi ainiaan!»

Mut mettiäinen hyrrää vaan

Ja kiitää uuden armaan luo,

Taas suuta suo ja mettä juo

Tuo mettiäinen, totta vie,

Ei typerin, ei tyhmin lie.

XXII.

Hyvät työt ja jalot riennot

Jos vaan kaikki tutkittais,

Varmaan moni kaunis teko

Kamalamman karvan sais.

Jalot aatteet epäilyttä

Monast' ois vaan ylpeyttä,

Monen valon-enkelin

Mieli puhdas, kirkkahin

Muuttuis mustemmaksi syttä,

Armon nimeks useinkin

Hirmu oisi sopivin —

Piisaa! pois tää tyhmä ralli!

Sit' ei oma sydän salli.

PEGASONI.

Kerran markkinoilla käydessäni

Näin mä myytävänä Pegason.

Siihen miellyin kohta nähtyäni;

Ostin sen. Hei, nyt se oman' on.

En voi moitiskella juoksuansa;

Vikaa sill' ei ole suurempaa:

Yhä rikkoo etupotkain kanssa,

Takimmaiset taasen — varastaa.

Vapauttaan en mä suinkaan estä:

Yksin laitumella kuljeksii,

Vettä juo se niityn lähtehestä,

Luulen, että myöskin — märehtii.

Lehdikosta tuuli lehahtaapi,

Tanteretta pitkin kiitäjää —

Ratsuin oiva tuosta tulta saapi:

Hirnahtain se maata temmeltää.

Tuulen kanssa kohta kilvan kiitää —

Vaan se tuskin kenttää puolihin

Ehtii, uupuu jo: ei voimat riitä

Kauvemmaks — lie vaiva laiskuuskin!

Kyllä maailmassa vielä maine

Kertoo hänen tepastuksiaan —

Tokko lienee oivemp' ollut vainen

Manchalaisen Rocinantekaan?

MUISTOPATSAS.

Sä tiedätkö, veikko, sankari miksi

Tän patsahan oivan muistoksi sai?

— No varmahan patsas pantihin siksi,

Kun muistonsa muutoin katoisi kai?

VAIKEA VAALI.

»Ei auta estelyt, sun täytyy vainen

Toiselta tässä kukka ottaa kohta!»

Ja rinta sykkää, posken puna hohtaa —

Elämille vallan käy jo nuori nainen.

Hymyillen ilkkuu lemmen jumalainen,

Kun sydämmen näin ahdingossa kohtaa.

Vaan kenpä vastausta silloin johtaa,

Kun vait on Amor veitikainen?

Tuo pilkkakirveskö nyt vaiti oisi!

Ken konsaan tuota todeks' luulla voisi?

Hän kuiskuu liiakskin — sen tiedän kyllä.

Ja sikshän immyt onkin hämillänsä,

Kun Amor liiaks' ajaa leikkiänsä —

Sois armait' olla kakskin lemmityllä.

VIHAMIEHENI.

On vihamiestä mulla kaksi vaan.

Mua aina kiusaavat nää menninkäiset

Ja härsyttävät kuni herhiläiset;

Ei rauhaa, hoivaa suo he milloinkaan.

He meteen kyllä kastaa nuoliaan.

Vaan kumminkin on nämä myrkkypäiset

Ja näillä tähtää mua häijyläiset:

On sydämeni heidän maalinaan.

He päivin vainoo mua aatoksissa,

Eivätkä öinkään uuvu: unelmissa

He silloin multa sydän raukkaa väijyy.

Jo onneton ma lienen ainiaksi!

Nää kiusamieheni on — silmää kaksi.

Ja kenen? — Vastatkohon Silju häijy.

VAARALLINEN MARJA.

Heinissä mansikainen viekasteli,

Sen posket uhkuin hohti purppuralle.

»Nyt poimin sun!» näin kuiskin veitikalle

Ja vastaukseks tää vaan hymyeli.

Jo halu sormiani syyhytteli —

Tuo kuinka maistuneekaan makealle!

Vaan ensin silmäsin sen lehtein alle —

Kyy siellä hyppystäni väijyskeli.

Ain' yhä hohtaa marja heinissänsä,

Viehättävämp' on vielä entistänsä

Ja miettinee: »sun kyllä vielä hurmaan.»

Vaan minä? Entistäni tulisemmin

Mä marjaa silmin hyväilen ja lemmin —

Mut en mä hyppystäni pistä turmaan.

LEMMENKUKKA.

Partahalla lähtehen

Loistaa lemmenkukkanen.

Miks' sen hymy sinervä,

Vaikk' on alla musta multa?

Miks' on kellervä sen suu?

Lähde on niin selkeä —

Taivaan sini, tähden kulta

Siitä sille kuvastuu.

SILJULLE.

Sun silmäs, Silju, on

Kuin taivas siintäväinen,

On milloin poutainen,

On milloin pilvisäinen.

Kas kuinka tuolla taas

Nyt musta pilvi paisuu!

Ja taivaan synkistää

Jo ukkoisvaaru vaisu —

Kas ilma salamoi,

Tult' iskee välkkäväistä!

Ja pilvi uhkailee

Jo syöstä tulvaa jäistä —

Vaan muuttuu rakehet

Jo vesivihmaks' kohta:

Pilvestä pian tuo

Pois liian sähkön johtaa.

Taas ilma raitistuu

Ja taivas selkenevi.

Taas kirkas pouta on

Ja päivä paistelevi.

Sun silmäs, Silju, on

kuin taivas siintäväinen,

On milloin poutainen,

On milloin pilvisäinen.

SILJUN SILMÄT.

Kaks on valtaa, sanotaan,

Taivahan ja Tuonen maan.

Toinen niinkuin aurinkoinen

Valon, riemun, lämmön luo.

Yön ja tuskan, vaivan toinen

Haudan kylmyydellä tuo.

Yhden tiedän vallan vain:

Se on silmiss' Siljullain.

Riemuansa kun ne loistaa,

Tunnen taivaan autuuden,

Vaan kun murhe riemun poistaa,

Vaivun valtaan varjojen.

SILJUNI SILMÄT.

Voi kuin silmäs, Silju, ovat

Mulle armottomat, kovat,

Niinkuin terästä ja piitä!

Nyt ne iskee, armaiseni

Säkeneitä! — Sydämmeni

Niinkuin taula syttyy siitä.

KAKSIKIN SYDÄNTÄ.

»Miss' saalis on,

Oi siljusein?

Mun sydämmein

Jo ryöstit armotonna pois.»

— »Voi onneton!»

Hän myhähti.

»Vaan rintasi

Niin sykkää, kaks kuin sulia ois.»

ERILAISIA UHKAUKSIA.

(Goethe.)

Tyttöni jälkeen metsähän

Mä juoksin kaulallen

Käs'varren vein: »Pois!» uhkas hän

»Mä muutoin kirkasen».

»Haa!» huusin silloin uhkaillen,

»Ken tänne uskaltaisi»

»Vait!» kuiski hän, »vait! ettei ken

Vaan sua kuulla sais.»

TSHEKKILÄISIÄ KANSANLAULUJA.

(Vapaasti suomennettuja.)

I.

Näin he laususkeli mulle:

»Yö kas alkaa hämärrellä!»

— Tummentuipa silloin vainen

Kultaseni silmä hellä.

Näin he laususkeli mulle:

»Koi jo virkos' ihanainen!»

— Alkoivatpa heloitella

Kultaseni posket vainen.

Näin he laususkeli mulle:

»Kas kuin päivä päilyäkse!»

— Kultaseni vainen silloin

Akkunastaan pilkittäikse.

II.

Lintu tuolla viidakossa

Yksinään näin laulelee:

»Neitonen kun kullan saapi,

Poski kohta kalpenee.»

Totta lausuin, lintu parka

Laskee siellä omiaan:

Katsokaapa, poskillani

Kuinka puna hehkuu vaan!

III.

Hän jo pätsikin, haa!

Hän jo upottakaa!

Tuhon, turmion voi!

Sydämmeeni hän toi!

Velho viekas hän on,

Kova, tunteheton,

Kaikki hän lumoaa,

Kaikki turmioon saa.

Mustat silmänsä nuo,

Rinta valkoinen tuo —

Kenpä nähdä ne saa,

Rauha sen katoaa.

Tuhon viidelle toi

Tulisilmät jo noi,

Puna poskusien,

Povi sen luminen.

Tuhon viidelle toi, —

Jopa kuudeskin, voi!

öin ja päivin jo on

Houkko niin levoton.

Hän jo pätsikin, haa!

Hän jo upottakaa!

Tuhon, turmion voi!

Sydämeeni hän toi!

ESPANJALAISIA PIKKURUNOJA.

I.

Yön hiljaisuus kun rauhan, tyynen tuo

Ja unten helmoin kietoo kuolevaiset,

Mä kurja tunnen tuskat moninaiset

Ja riennän taivahan ja Klorin luo.

Ja aueta kun aamun koitar suo

Idässä päivän portit purppuraiset,

Saa ilmi huokaukset painavaiset

Mun rinnastani vanhat vaivat nuo.

Jo päivä paahtaa kohti maata tuolta

Linnastaan loistavasta taivahalla,

Mä vaikeroin vaan alla tuskieni.

Tuo ilta rauhaa muille, mulle huolta.

Ja turhaa hoivaa etsin vaivain alla:

Ei kuule taivas, kuuro Kloriseni.

II.

Oi miekkoinen kellä

On kytkimet, paulat,

Oi miekkoinen kellä

On kahlehet lemmen!

On montakin täällä,

Kun miellyttää koittaa,

Vaan tuo Marinilla

Ne sulossa voittaa.

Oi miekkoinen kellä

On kahlehet lemmen!

On poikanen sillä,

Jo sydämen ylkä,

Ja hänt' ikänänsä

Sen lempi ei hylkää.

Oi miekkonen kellä

On kahlehet lemmen!

III.

Joskuspa tyynnä,

Oi aatos! siellä

Sä viihdyt vielä.

Nyt hehkullaan

Sua polttaa lempi,

Vaan vilvasempi

On povi maan;

Siell' lemp' ei vaivaa,

Ei tuska, siellä

Sä viihdyt vielä.

Mit' elo milloin

Ei aikanansa

Suo, kauhistuissansa

Sen antaa silloin;

Murheetta silloin

Vaivatta siellä

Sä viihdyt vielä.

IV.

Voi, kuin tuiman tuim' on neito!

Ken sen luoksi tohtii, ken?

Kunnahalla kulkee neito,

Karjaa siellä kaitsellen,

Kaunis on kuin kukka, tuima

Niinkuin meri hyrskyinen.

Voi, kuin tuiman tuim' on neito!

Ken sen luoksi tohtii, ken?

KEHTOLAULU.

Nuku, nuku lapsonen,

Oma sydänkerä!

Äiti tuutii laulellen

Isän silmäterää.

Ulkon' on nyt poutasää,

Kesän lämmin helle,

Aholla se kypsyttää

Marjat lapsoselle.

Äiti käskee paimenen

Niitä poimiskella,

Käskee tuoda huilusen

Lapsen puhallella.

Nuku, nuku! isäkin

Niityn nukkaa niittää,

Kun hän tulee kotihin

Kilttiään hän kiittää.

Kiittää, nostaa suureksi,

Putkipillin antaa,

Povellansa tuutivi,

Pitkin pihaa kantaa.

Sitten pikku Perttuni

Vähitellen varttuu,

Kasvaa aikamieheksi,

Auran kurkeen tarttuu.

Pappilasta sitten hän

Lusikkansa noutaa,

Taloon oivan miniän

Yli salmen soutaa.

Nuku, nuku lapsonen,

Oma sydänkerä!

Äiti tuutii laulellen

Isän silmäterää.

SYNTYMÄPÄIVÄKIRJAN SÄKEITÄ.

I.

(14 p. maalisk.)

Jos liekin poltteen tunnet povessas.

Jos kuulet kuinka sua käsketähän.

Sä tarpeeks' voimaa pyydä Luojaltas

Nää tunnon käskyt pyhät täyttämähän.

II.

(31 p. toukok.)

Nyt mieli talven synkistämä saa

Taas uutta toivoa ja virvoitusta.

Kas kuinka särkyy koteloinen musta

Ja perho kultasiivin liihoittaa

Sen sisältä. Niin luonto virkoaa

Nyt kaikkialla talven uinailusta.

III.

(27 p. heinäk.)

Ruusupensas kukkivainen

Olet Suomi, perhonasi

Liidän luonas, kaunokainen,

Naulitsen ma tuoksuasi.

IV.

(29 p. elok.)

Kotitaivas aina mulle

Herttainen ja armas on,

Lämpöisin ja kirkkain mulle

Paiste kotiauringon

V.

(27 p. elok.)

Syys jospa riistää

Kukkaset, kohta

Toisia meille

Taas kevät tuo.

JOS PILVI OISIN!

Jos pilvi väikkyväinen

Vaan taivahalla oisin,

Maan riemut, murheet kaikki

Mä silloin nähdä voisin.

Mit' oiskaan! — kurjuuttahan

Mielellä haikealla

Mä nähdä saisin täällä

Maan päällä kaikkialla.

Mä sille kyyneleitä

Sateena vuodattaisin,

Vaan ukkoisnuolen kurjain

Mä rintaan linkoaisin.

TOIVO.

Tuolla valtaa kuolon

Kolkkous ja jää,

Yö on synkkä, tuimat

Tuulet myrskyää,

Pimeässä peikot,

Aaveet peljättää.

Tääll' on päivä tyyni,

Lämmin pouta on,

Rauhaa myhäilevi

Silmä auringon,

Katvett' ei luo pilvet

Taivaan siintohon.

Yön ja päivän liittää

Loistavainen koi,

Rusko ilman rantaa

Kultaa — Niinpä, oi!

Murheen, riemun vaiheet

Toivo purppuroi.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUNOJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

HELMI.

KESÄ-AAMUNA.

MORSIAN.

ORJA.

NEITO.

VIIMEINEN YÖ.

PESIJÄ.

PIENI MIEROLAINEN.

MIEROLAIS-ÄIJÄ.

KUUSI.

SUKKAMIELEN KOSTO.

KAKS KAUNOTARTA.

PÄIVÄ NOUSI.

VAINIOLLA.

KEHRÄÄJÄ.

LINTU LAULOI…

ANUND.

I.

II.

III.

ONKIJA.

LAULAJA.

ORVON-KUKKA.

TYLY.

HELLÄ.

TOGGENBURGIN RITARI.

HEKTORIN JÄÄHYVÄISET.

VIRTA.

LINTU JA IMMYT.

HÄMEEN MAA.

OI TERVE MAGYAR!

EFIALTEEN RANGAISTUS.

HERÄTYS.

KANSALLIS-HYMNI.

VAPAUS JA LEMPI.

ELÄMÄ, KUOLEMA.

ULKOMAAN MAGYAREILLE.

KOIRIEN LAULU.

SUSIEN LAULU.

KANSALLISLAULU.

ONNELA.

KUOLOHON ASTI!

SUVEN IMPI.

SONETTEJA.

I.

II.

III.

PÄIVÄN NOUSU.

SYKSYLLÄ.

SONETTEJA.

I.

II.

KEVÄTLAULU.

KUKAN KIITOS.

KUKKA JA MULTA.

SUVELLA.

AAMUN SARASTAESSA.

UNELMA.

ENSI KERRAN.

TAKKAVALKEALLA.

TURHA OIS MATKANI.

SOTILAS KULLALLEEN.

KULLAN LUO KULKEISSA.

LAULUJA SELMALLE.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

KUINK' AINA SUA LEMMIN —

KAIKENLAISIA KAIKUJA.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

PEGASONI.

MUISTOPATSAS.

VAIKEA VAALI.

VIHAMIEHENI.

VAARALLINEN MARJA.

LEMMENKUKKA.

SILJULLE.

SILJUN SILMÄT.

SILJUNI SILMÄT.

KAKSIKIN SYDÄNTÄ.

ERILAISIA UHKAUKSIA.

TSHEKKILÄISIÄ KANSANLAULUJA.

I.

II.

III.

ESPANJALAISIA PIKKURUNOJA.

I.

II.

III.

IV.

KEHTOLAULU.

SYNTYMÄPÄIVÄKIRJAN SÄKEITÄ.

I.

II.

III.

IV.

V.

JOS PILVI OISIN!

TOIVO.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE