The Project Gutenberg eBook of Kootut teokset 2: Runoelmia 1886-1906

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kootut teokset 2: Runoelmia 1886-1906

Author: J. H. Erkko

Release date: May 2, 2006 [eBook #18301]

Language: Finnish

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOOTUT TEOKSET 2: RUNOELMIA 1886-1906 ***

Produced by Tapio Riikonen

KOOTUT TEOKSET II: RUNOELMIA 1886-1906

Kirj.

J. H. Erkko

Otava, Helsinki, 1910

SISÄLLYS:

VUOSI 1886.

Havaittuani.

Maltu, mieleni

Toinen aika

Häkkilintu

Vapautta

Ihmisyys

Pois epäilys

Keväällä

Tyynellä järvellä

Havaittuani

Kummitus-aika

Lapsesi

Haluni

Kastevirsi

En itse

Palaus

Pyhänä

Sinun me

Loppuhymni

VUODET 1887-1890.

Helmeni puolesta

Linnunpoikaset

Haaveita

Tumma ja vaalea

Veldeslaakso

Syyslaulu

Käynti kotikylässä

Elias Erkko

Jouluhymni

Johannes Takasen kohtalosta

Surun kevätlaulu

Kevätruno

Anarkisti

Tähän aikaan

Viisauden paikka

Tottunut

Nuot ja me

Entinen juoksija

St Denissä

Se kolmas

Miksi?

Seinen rannalla

Ranskan tyttö

Se tyttö

Pariisin kahvilassa

Vietiin pois

Vieraat silmät

Ilmojen mukaan

Joka aika

Matkan jälkeen

Mieleni

Helli.

Kevätlinnulle etelässä

Hän kotona

Matkavaunussa

Yöllä

Vältän pulan

Aurinkoni

Henkeni

Muistellessa

Vilskeessä

Merellä

Se

Unessa

Siitä herättyä

Totelkoon!

Iloitse

VUOSI 1891.

Uunna vuonna

Ahtaissa oloissa

Kansanopistoruno

Elämä ja lepo

Yksin

Se naikkonen

Koululinna

Valitus miehestä

Naisesta

VUOSI 1892.

Ilta tyynellä järvellä

Yks

Hämäläisten laulu

Kaksi nälkää

Ajatus ja julkisuus

Julkisuus

VUOSI 1893.

Merimatka

Suomalaisen teaatterin synty

Työkansan marssi

VUOSI 1894.

Nuorukaisen muistikirjaan

Hallitsijaparimme hääpäivänä

Rautatiellä

Kukka lumessa

Syystunne

Jok' aika

Ihanteelleni

Höyhenkengälle

VUOSI 1895.

Kohtaus hangella

Kukkia talvessa

Mökinpojan laulu

Mustiakin joutsenia

Meille kaikille

VUOSI 1896.

Ompelijatar

Turvaton äiti

Kuopassa

Lohdutteeksi

Uusimaa

Valon valvattia

Aamusumussa

Nuorille

Sydämmeni on viety

Janne Sibeliukselle

Rajoitettu

On tulossa

Tumma orvokki.

Iltalaulu

Käy kanssani!

Pulassa

Kahleeton rakkaus

Kuin ihminen

Oikein, armahani

Sekö palkkani!

Neula

Lemmen-onni

Käännekohta

Vaihtuu yhtenään

Sairas lempi

Hän viisas on

Hyvästi

Jumal'auta!

VUOSI 1897.

Suomalainen sävel

Nuorten liitto

Suomalaisen teaatterin sydän

Minna Canthin muisto

Seminaarilaismarssi

Ruusukuumeessa

Syys-ilta

Suksilla

VUOSI 1898.

Etten sammuisi

Lauluun yritys

Aino Achtélle

Meranin laakso

Kevään eleitä

Herhiläitä

Nimetön kukka

Korkealla

Laula, tyttö!

Oma tupa

Rhonen joutsenet

Alppimuistoja

Pihlaja etelässä

Aidan takana

Montblanc

Liian kallis

Etelässä

Suljettuna

Perholleni

Tunnelmissaan

Totuudessa

Laulu kuusta

Eukalyptus

Kaksi ruohoa

Suihkukaivo

Öljypuitten alla

Eri kieliä

VUOSI 1899.

Raajarikkoinen

Pois valon tieltä!

Suljettu puutarha

Alahalla

Tomuinen

Pensaita ja puita

Viirimme

Rajamailla

Uutta, uutta

Jumala hylkysillä

Murhelintu

Meren rannalla

Sankari

Kevätvirrat

Sveitsi

Palaustunnelma

Elämän lahjat

Käy vastakin!

Alas vääryys

Valossa

Taivaasen

Vielä kaipaa

Mennyt

Järki ja sydän

Suuret lahjat

Ihmis-eläimiä

Muistossa

Kohtaus lähteellä

Kahleeni

Koko taivas

Puhtoinen

Jouluyö Rivieralla

VUOSI 1900.

Vuosisatain vaihteessa

Yhteiskoulu

Käsitysten

Meranin ruusu

Leirilaulu

Pienten sankari

"Rosenhügel"

Kukka kalliossa

Tule!

Suurten laulu

Suomalaisen teaatterin peruskivellä

Pikku tytölle

Miesten laulu

Nuoriso!

Kallioniemessä

Jouluaattona

Käy voittamaan

Tunnustus arvostelijalleni

Karjalainen loitsu

Sun kanssasi

Sua ajatellessani

Onni!

Ei kostoa

VUOSI 1901.

Pikku Paavolle

Suurelle laulajattarelle

Hemmoteltuja

Hiihtäjän laulu

Kukko

Vanhan emännän mentyä

Lehtityttö

Pakkasella

Kevät-aamu

Suo meille johto!

Häähymni

Päivänpoika

Nuori prinsessa

Opettajani Nestor Järvinen

VUOSI 1902.

Sanattomasti

Amerikkaan lähdössä

Keskus

Nuorten liitto

Vanha vamma

Nuolien liesi

VUOSI 1903.

Hulluuden kaaos

Mielen mato

Perhosen satu

Ulla Riepu

Tunnelman valta

Ei rauhaa saa

Kauhutauti

Tarttuvan taudin ajalla

Viel' onko ken järjessään?

Outo

Pieni

Eräissä hopeahäissä

Th Rein

Kesä ilmestyy

Enempi tilaa

Kansalaismarssi

Vapaudesta

Onneton heikkous

Valkoruusu

Kaarlo Bergbom 60-vuotiaana

Eksyttäjille

Minne?

Luojan linnulle

Odottaessa

Myrsky hullujen huoneessa

Suuttunut

He ja me

Lastu ulapalla

Raskas syksy

Sveitsin Rheinillä

Nuorelle veljyelle

Kerran

Viipurin kaupungin 500-vuotiselle muistolle

Jaakko Häkliä muistellen

Kyyhkyn pojat

Aamutoitotus

Päivän laskussa

VUOSI 1904.

Kevätkirje kesäpaikalta

Nuorison kevätlaulu

Evästys

Eri aikoja

Esilaulu "Ilmojen lauluihin"

Loppulaulu "Ilmojen lauluihin"

Vaiheissa

Yhteisnuotta

Järjestykää!

Edla Soldan

Orjia

Talvipäivän pysäys

Herra meitä varjele

Leski

Uhri

Kotipääskyn kaipaus

Sotamies

Myrsky ja kotiväki

Ruotulainen

Joutuos!

Heikko tuuli

Luonnon yö

Karpale

Selin

Kaikkialla

VUOSI 1905.

Päivän säde

Päivän impi

Uusi kevät

Kun jälleen näin

Maanpaosta palaaville

Kotilamppu

Luonnonmaassa

Valtalaulu

Kultarannassa

Juhannusnuoriso

Kesäkuumassa

Toiveita

Albert Edelfeltiä muistellen

Vaihtelua

Onnen oppi

Tuttu tähti

Paimenlauluja

Olvilaulu

Viipyessäni

Aik'ihminen

VUOSI 1906.

Vallanhimoni

Marjapuuni

Lumitähtiä

Hymni

Maamies

Elämä on loputon

VUOSI 1886.

HAVAITTUANI.

MALTU, MIELENI.

Maltu, mieleni!

Taltu tasaiseen,

Niin voit airoella aukealle.

— Airot särryt on

Kiihko Kullervon. —

Hilli luontosi,

Lennä vakaiseen,

Niin voit sinkoella loitommalle.

— Louhi raivossaan

Katkoi sormiaan. —

Totta puuhaat, etsit oikeata

Lemmen voimin.

Käytä mielenvartta vakavata

Töin ja toimin.

Suojaa intoasi lemmenlasta,

Lemmonlasta hurjaa torjuen

Tahdon ohjaksia tempomasta,

Hengen valtasuuntaa häiriten.

Missä kiihko, kiivaus,

Mielen-ärty, riivaus,

Siinä kohtaa kompastus,

Palkka mielten ylpeitten.

Vakaa Luojan kokko vasta

Merest' auttoi hukkumasta

Väinämöisen, henkimahdin,

Valon vahdin.

Tartut maailman

Rattaaseen,

Tunnet kulkevan

Verkalleen,

Survaltaa sen tahdot vauhtihin —

Huomaatkin

Kuin se vyöryy vakavasti,

Survaisee sun helpommasti.

Joll'et seuraa, se sun survaiskaan!

Paras muisto maailmalle,

Paras palkka: aikanaan

Musertua edistyksen vauhtipyörän ale.

Viipuri 13/4

TOINEN AIKA.

Aika lakata on valamasta

Kiiltokulkusia onttoja,

Aika kieltää suita soittamasta

Hengetöntä sananhelinää;

Kauppimasta kissankultia,

Kuoritotta pettävää,

Taikka säkittäisin helpeitä,

Joiss' on hyppyistäysi jyviä.

Aika lakata on laittamasta

Kirjapainoksia paksuja,

Joista mielehen jää tyhjä muoto,

Autio kuin louhipohja luoto.

Aika mieltyä on soitelmiin,

Joissa henki liittyy säveliin;

Aika kuulla kullanhuuhtojaa,

Vaikka köyhä onkin Lapinmaa,

Elämän ei virta kullaton,

Helmiäkin puhtait' on.

Miksi korjaella hallanviljaa

Mehutonta?

Salolammen luona kypsyy hiljaa

Sarkaa monta,

Joissa terve suurus rehottaa,

Hengen suurus, hengen maa.

Aika uimahan on oppia,

Elämässä uimaan uppoomatta,

Sukeltamaan haahten aarteita

Syväst', elävästä virrasta

Uupumatta.

Sukeltamaan ennen särkyneet

Ihmishengen onnenpirstaleet,

Rakenteeksi ehjän aikajakson,

Jossa yhtyy kansain säveleet,

Kurjain huuto vaikenee,

Sorretut saa sovituksen, makson,

Edistyksen suunta selkenee.

14/7

HÄKKILINTU.

Linda äsken pääsi koulusta,

Hoitelee nyt häkkilintua.

Lintu pyrähtelee häkissään,

Tekis mieli ulos lentämään.

Rautalangat lausuu: "Vaarallista!

Eksyt, hukut! — tääll' on turvallista."

Lintu pyrähtelee yhtenään.

— No, jos koetteeksi päästetään —

Vapaus! ah, tuntuu hyvältä!

Oikein tekis mieli etemmä,

Tekis mieli laulaa vuorimailla,

Joss' on salit seiniäkin vailla.

Siell' ois nähdä maat ja taivahat,

Tunnustella tuulet vapahat,

Kuuluis ehkä laulu loitompaa,

Voisi kilpausta koettaa. —

Tuoss' on auki akkuna — he heijaa!

Siitä lintu ulko-ilmaan leijaa.

Linda itkee: "Nyt sen surma vie!"

Lintu laulaa: "Tääll' on auki tie!

Vaivun varhemmin tai myöhemmin,

Lauluni on vapaa kuitenkin."

Linda tuntee jotain kaipausta,

Kaipausta, rinnan ahdistusta.

"Siivet kun on lentokuntoiset,

Vapahina leijaa lintuset.

'Vaarallista!' mulle huudetaan,

Itse kun vaan ajattelenkaan.

Tuhat veruketta, pahaa paulaa

Turhan luulon rautalangat laulaa."

Antrea 9/6

VAPAUTTA.

Linda, linnun vapahan

Saaos hengen siipyet!

Vapahina taivahan

Menestyvät lintuset,

Vapaast' ajatella voivat,

Vapaat säveleensä soivat.

Vapaan ilman hengitys

Autuus kukkamaailman,

Kevään uusisyntymys

Työ on poven vapahan.

Luonto tuoss' on ulkonamme

Kuva sisämaailmamme.

Ahdas henki, maho maa,

Orja vuoden mennehen.

Vapaa henki, viljamaa,

Kohtu uutten satojen.

Hengi rintaas vapautta,

Kahleiksi vaan — rakkautta!

13/4

IHMISYYS.

Yhteiskunt' ois mantteliko vanha puhki palvellut?

Korjatkaa se! Paikatkaa!

Voitte poiskin viskata,

Mutta uusi ommelkaa!

Ihmiskunta oisko vaan kuin patarani rikkunut?

Uudestaan se valakaa,

Tehkää kello sointuva,

Jonka kunniasta maa

Kajahtaa!

* * *

Hyv' on huutaa, valvoa,

Mutta pelko pois!

Vaikka puhki katuja,

Talot raunioina ois:

Katu kasvaa umpehen,

Uusiakin aukee teitä,

Talot kilpaa kohoten

Kotinamme suojaa meitä.

Elämä luo muotoja,

Vanhat hylkää, uusiin vaihtaa,

Edistyksen sulkuja

Tieltään työntää, väistää, kaihtaa.

Vaikka eksyy ihmisyys

Toisinaan,

Usein käypi kestävyys

Uupumaan,

Elämää maass' aina asustaa,

Joka aikanaan taas puhkeaa,

Usein ottaa aimo pohdin,

Ryntää tarkoitusta kohdin

Koskenaan.

* * *

Elämä

Ihmistä

Johtaa vallassaan.

Elämä

Hänessä

Toteuttaa tahtoaan.

Elämän

Liekkivän

Näet rakkaudessa —

Elämä on Jumala.

Ihmiskunta elävä on puu,

Vuosituhannet se kukoistuu,

Kantaa hedelmää,

Siittää elämää.

Kuivuu oksia,

Monta haaraa lahoaa,

Mut taas uusia

Uhkeoita puhkeaa.

Vaikka moni verho lankeaa,

Kevät uutta vaippaa valmistaa,

Sillä sisällä

Asuu elämä.

* * *

Eikö kodissa

Äiti rakasta,

Koska tarvitsee hän rakastaa?

Pikku sisko hoitaa siskojaan

Mielihalust', aivan luonnostaan,

Siit' ett' oikein posket punoittaa.

Hyve salassa

Kukkii kainona,

Tuntee palkakseen,

Kun saa elääkseen.

Uhrauksen innostusta

Viel' on ihmiskunnassa,

Aatevaltain lumousta

Hehkuu nuorukaisissa:

Henkivirrat heitä tempaa

Aikakautta johtamaan,

Yhteishyöty alhaisempaa,

Sorrettua nostamaan.

* * *

Suotta ennustaa

Huuhkat kuolemaa:

Ydin ihmisyydessä

Terves on ja elävä;

Vaikka vanhat verhot lankeaa,

Uudet aatokset,

Voimat, nestehet

Kansoja taas kirkastaa.

Sinnes kuin maa muotoaan

Aina pukee uudestaan,

Uumenistaan voimaa uhkuen,

Sinnes pienoismaailma,

Suurin pienist', ihminen,

Uudestaan on versova,

Sillä sisällä

Asuu elämä.

Leppävirta, Tanssikallio 28/8

POIS EPÄILYS.

Maa yöhön synkeäänkö uppoais? —

Se usein näyttää niin,

Kuin päivä kuolis, kesä haudattais

Yön, hangen peitoksiin

Ja ihmishenki sortuis syvyyksiin.

Niin näyttää kuoltavan kuin synnytään,

Kosk' yht' on molemmat:

Pois kuollen vanhast', uuteen herätään,

Niin vaihtuu maailmat,

Niin uudet aamut, keväät koituvat.

Tääll' elän päiväni, niin haudan yö

Taas päivään synnyttää,

Ei auringolta puutu päivätyö,

Ei hengelt' elämää,

Yö sammuttaa, mut aamu sytyttää.

Ei syksyihinsä sorru ihmisyys,

Ei talven tainnoksiin:

Uus voima nousee, uusi henkevyys,

Kuin luonnon ytimiin.

Lait luonnon ylttyy hengen ongelmiin.

Ei kuole lapsi luonnon siittämä,

Jumalan ihminen,

Hän kasvaa, versoo verraks isänsä,

Eteenpäin pyrkien,

Vaikk' käykin tie kautt' yön ja varjojen.

Eteenpäin riento, kaiken tarkoitus,

Tie ihmiskunnan on

Ja kaiken liikevoima rakkaus

Vie voitost' voittohon.

Pois epäilys, jos syys tai kevät on!

Antrea 7/6

KEVÄÄLLÄ.

Yökynttilänne pankaa pois!

Jo päivä täyttää loukot,

Maailman valtaa valkeus,

Elämä johtaa joukot.

Se luodut henkiin nostattaa,

Jäät sydämmistä sulattaa.

Miss' ennen hohti kylmä jää,

Siin' nousee lämmön asteet,

Jumala ilmaan hengittää,

Luo pilvet, kaataa kasteet:

Elämän virrat lonsiaa

Ja viljavoituu hengenmaa.

Maa pohjan vaihtuu etelään,

Ikuisen kesän maaksi,

Ja hetki lietsoo lempeään,

Luo kansan autuaaksi:

Yks toistaan tuntee veljekseen,

Elämän armaaks isäkseen.

Jumalan, joka lapsissaan

Itsensä ilmi antaa,

Kuin kotka siipipankoillaan

Kaikk' ihmisheimot kantaa,

Heit' tekee verraks toisilleen

Ja omaisiksi itselleen.

Heit' yhdistää kuin perhettä,

Joll' yhteiset on juuret,

On tarkoitukset ylhäällä

Ja perimykset suuret:

Maa aina valmis hedelmiin

Ja uusiin kevätkukkasiin.

Antrea 8/6

TYYNELLÄ JÄRVELLÄ.

Nuo taivaan hopeavuoret

Ja kultaiset kunnahat

Syvyyden kirkkaudesta

Niin tyyninä loistavat.

Ja syvyys rantojen paltaat

Niin kauniisti kuvastaa,

Ett' aivan henkeä hurmaa

Tää armas aaltojen maa.

Tuon tahtoisi kaiken kauniin

Mun sieluni omistaa

Ja unhotuksien aaltoon

Maan kurjuuden painaltaa.

Vaan noin sulorunsas rauha,

Kuin järvikin heijastaa,

Se taisteluiden on tuoma,

Sit' ilmaiseksi ei saa.

Kallavedellä 26/7

HAVAITTUANI.

Jo olin vapaa syntyjään,

Miks orjan mieltä yhtenään,

Kuin perintöä, kannoin?

Jumalan aatos alussa

Mun siittänyt on vapaana,

Miks aarteeni pois annoin?

Miks eksyin Herrast', uskomaan,

Ett' orjina hän omiaan

Vaan pitää pelvon alla;

Kuin itämainen valtias,

On heille julma, oikukas,

Lyö rautavaltikalla.

Hän suuttuneena omansa

Pois sulkisiko luotansa

Ikuisen tuskan yöhön;

Hän leppyisikö lahjuksiin

Ja mieltyneenä muutamiin

Ne ottais päivätyöhön.

Ne ryömijät ja lahjojat

Ja teurashärkäin uhraajat

Hän kutsuis pitoihinsa,

Muut jättäis ulos parkumaan

Ja hammastansa puremaan

Ikuisiin tuskihinsa.

Ja pojastansa parhaasta,

Kun hänet näkis uhrina

Ihastuis isä vasta,

Ja sitten hänen kauttansa

Vaan vapahtuisi muutama

Iäksi hukkumasta.

Mik' isä, vaikka maallinen

Ja kuinka julmaluontoinen,

Noin ankara tok' oisi?

Vaikk' kuinka lastaan kurittais

Ja tuskain kautta paimentais,

Ei ikiorjaks soisi.

Niin yksityist' ei ainoaa

Tää Isämme voi unhottaa,

Vaan tahtoo tasallensa:

Meit' edistykseen ainaiseen

Hän vihkinyt on vierelleen

Kuin oman Kristuksensa.

Ei yhtä suosi liiemmin,

On yhtä rakas kaikkihin,

Jokaista tahtoo nostaa;

Ken orja on ja pakenee

Hänt' omat työnsä rankaisee,

Työt pahat pahan kostaa.

Siis auki hengen kahlehet,

Vapaaksi pääskää sydämmet,

Jumalan kevät koittaa!

On totuus vapahduksemme

Ja rakkaus on voimamme, —

Tää usko kaikki voittaa.

Tää ihmislapset nousemaan

Saa halvast' orjantilastaan

Jumalan ihmisiksi.

Niin Herra maata valloittaa

Ja rakkaus kaikki kirkastaa

Entistä ehommiksi.

Ja kansat, suurta sukuaan

Kun tuntee, syntyy uudestaan,

Häveten halpaa työtä.

Taas Isä ilmi elävin

Lihaksi syntyy lapsihin

Ja poistaa pelvon yötä.

15/6

KUMMITUS-AIKA.

Min' olin pelvon jo perinyt

Ja vavistuksen vanhemmilta,

Vereeni lasna jo imenyt

Kamalat kummat suuremmilta.

Join peikkomyrkkyä kotona

Ihanat puhteet istuessa,

Ja kuulin helvetin tuskia

Pyhänä Herran huonehessa.

Siit' öillä valvoin ja vapisin,

Nuo kummitukset silmissäni.

"Rukoile, lapsi!" Ma rukoilin,

Vaan haahmot kiehtoi henkeäni.

Kun äiti otti mun vierelleen,

Sain unenkultaa rauhaisata.

Jos tiesin hänenkin peljänneen,

Ois ollut tuskani kauheata.

Niin kasvoi heikoksi varteni,

Päänpakkoa sain sairastella,

Ja eukot kuoloa ennusti,

Ma koetin vastaan hangotella.

Tein syyksi: "Annahan, Jumala,

Mun ensin hyödyks elää täällä!"

Se auttoi; viel' olen elossa,

Vaan hyödyst' ollaan eri päällä.

Niin kauan pelkäsin Jumalaa,

Kuin ryöstömiestä ankarata,

Jok' armahtaa vaan lahjojaa

Ja poikiensa tuttavata.

Tok' uhkamielisnä yhtenään

Ma rikoin itse Herraa vasten:

En tuntenut Hänen lämmintään,

En oikeutta kaikkein lasten.

Vaan tuntui tuo salakaipaus:

Jos äidin armautta saisin,

Niin katoaisi yökummitus

Ja rauhan unta uinahtaisin.

LAPSESI.

Sun perhees ihmiskunta on,

Me kaikki lapsiasi.

Jos ken on kurja, onneton,

Se painaa tuntoasi.

Sun isänsydämmes ei sois

Yht' ainokaista luotaan pois.

Et pety tarkoituksissas,

Kuin pettyy ihmiskäsi,

Vaan sinnes jatkat keinojas

Kuin laps' on sylissäsi.

Niin meitä kanssas nousemaan

Viet kunniasta kunniaan.

Kuink' isä toisin tehdä vois?

Jos luotaan luovuttaisi,

Kuin hylkylapsen heittäis pois —

Ken häntä rakastaisi?

Ken nauttii, Herra, armostas,

Jos joukot kärsii kostoas!

Sä Isämme, me lapses myös,

Tee meitä verraksesi,

Tee suurin rakkaudentyös

Ja nosta rinnallesi!

Ilmesty meissä lihaksi,

Niin tapahtuu Sun tahtosi!

Niin työmme on sun töitäsi.

Tää maa Sun valtamaasi,

On henkemme Sun henkesi,

Maa kukkii kunniaasi.

Niin keskelläkin pauhinaa

Tää maa on meille rauhan maa.

Maa, jossa Herra, rakkaus,

Kuin päivä, lämmön valaa,

Ja totuus, pyhä valkeus

Kuin sähköliekki palaa,

Ja totuutehen rakkaus

On kuolemasta vapahdus.

Suovu 11/7

HALUNI.

Jos ken, niin minä olen syntinen,

Jos ken, niin minä armos tarvitsen,

Jumala, pyhä ykseys!

Sinussa syntieni sovitus,

Sinussa armon lähde, rakkaus,

Mun puutteheni täyttamys.

Minuhun rakkautes vuodata,

Anteeksi antamahan opeta,

Minusta hukkaa katkeruus.

Anteeksi antaville anteeks suot,

Ja heihin henkes majan luot;

Minuhun tee siis templis uus!

Tee minust' asuntos, se valaise,

Sun totuudellas kirkastuta se,

Mun totuus vaan voi vapahtaa:

Siis toteuta minuss' itsesi,

Niin kirkastan sun maailmassasi,

Ja nostan luokses maailmaa.

Kun janon loit, myös annoit juomia,

Isoovan nälkä taukoo ruuasta,

Niin kaipuun täyttää tyydytys:

Iäti Sinuss' elää haluan,

Iäti kanssas kasvaa rakastan,

Se halu oisko pettymys?

Kun petosta et, Herra, rakasta,

Et ihmiseesi luonut janoa,

Jot' et vois itse sammuttaa.

Ei Isä poista lasta luotansa,

Et kättä hylkää ojennettua,

Jonk' oma lapses tarjoaa.

Sua rakkautes vaatii tarttumaan

Ja rinnoillesi minut nostamaan,

Sä itse voit mun puhdistaa.

Mun riistä synneistäni irralleen,

Luo tahtos, tarmos mulle sydämmeen,

Aut', että voin Sua rakastaa!

Ja ihmiskuntaa Sinun kauttasi,

Ett' ynnä Isässään se kasvaisi

Sun totuuksias tuntemaan;

Ett' ihmisistä maasi kaunistuis

Ja rauhan valtakunta rakentuis

Sun oikeuttas noutamaan.

Ei voitonhimo mua kiihota,

En yksinäni luokses halaja,

Meit' ota, Herra, kaikkia!

Mun kansani ja kansat suuremmat

Niin laita, että luokses nousevat,

Sun omas on jok'ainoa.

Sen teet ja luotkin meidät uudestaan.

Kun Isäkseen ken tuntee Sinut vaan,

Ei hirmuherraks orjien:

Hän sisältänsä kasvaa, uudistuu,

Hän tuortuu, nuortuu, vaikka vanhentuu,

Sun kanssas, Herra, halliten.

Suovu 29/7

KASTEVIRSI.

Tään lapsen, Herra, tuomme sylihesi,

Hän Sinust' on, Sinuhun palajaa.

Hänt' auta, että pyhä siemenesi

Oraasen, putkeen, tähkään puhkeaa.

Hänt' estä saastumuksen halloista,

Sun aittaas hengenvilja tallenna.

Hän, lapseksesi siinnyt hengestäsi,

Nyt puhtauden kansaks siunataan.

Hänt' ohjaele, hoida kädelläsi

Ja auta Sinuss' aina kasvamaan.

On tulta kastehesi, rakkaus,

Siit' elämän on kasvu, uudistus.

Kenelle aukee rakkautes povi,

Hän halulla Sun töitäs toimittaa.

Ken omas on, ei sille synti sovi,

Hän sukuansa muistaa korkeaa.

Kun häness' asut, Herra, henkenä,

Sun tahdolles hän uhraa verensä.

Hänt' itsekaltaisekses kasvattele,

Kuin sopii rakkautes luontohon,

Totuuden valkeuteen valvattele

Ja auta oikeuden voittohon.

Hän neuvo maailmaa niin käyttämään,

Ett' edistyy hän Sinuss' yhtenään.

Paranna, kasvata ja puhdistuta,

Jos lankeaa, niin nosta uudestaan!

Et hänest' armoasi poikkeuta,

Jos kuritatkin usein ankaraan.

Suo hälle Sinuhun vaan uskallus:

On rakkautes uusi nousemus.

Sylisi ain' on lämmin lapsillesi

Ja katuville armost' anteeks suot,

Jokaisen tahdot painaa povellesi,

Kotihin viimein kaiken laumas tuot.

Kuin kulkeneekin lapses elintiet,

Kun hänet viimein kotihin vaan viet.

Vaan rakkauteen kasvattaakses meitä

Soit seurahamme omas pienosen,

Hänt' et tok' yksin ihmishoitoon heitä,

Sä kasvattaja keskenkasvuisten.

Me kaikki Sinun, Sinä meidän myös,

Siis meissä täytä suuri hengentyös!

On parannuksen merkki kasteen vesi,

Se lapsen ohjaa puhdistuksehen,

Vaan rakkauden sana, hengen mesi,

Luo voimaa elämähän uutehen.

Siis ilmestytä itses lapsessa,

Niin lapsi löytää kasteen Sinussa.

Hän kasvaa kautt' elämän myrskysäitten

Ja henkeäsi huokuu maailmaan,

Ei väisty tieltä vihan vaahtopäitten,

On valmis kärsimään ja kuolemaan.

Kun häness' asut, Herra, elämä,

Ei kuolemassakaan hän häviä.

27/7

EN ITSE.

Vast' äsken nostit mun rinnoilles,

Ja painoit povellesi.

Jo tunsin tykkivän sydämmes,

Hyvyytes, autuutesi.

Jo vapauttasi hengitin,

Jo uskoin, toivoin ja rakastin.

Sä laskit lapsesi astumaan,

Pois juoksin johdostasi,

Niin lankesin yhä uudestaan

Ja rikoin neuvojasi:

Nyt kärsin töitteni tuloksen,

Nyt olen arka ja epäilen.

On, Herra, kasvosi pilvessä,

Mun tukkehessa tieni.

Suur' olin Isäni sylissä,

Nyt poistuneena pieni.

Mun tempaa luoksesi uudestaan,

Taas ala tietäni aukomaan!

Jok' askeleella käy kanssani,

Sun korkuiseks asti.

Kun omakseni teet henkesi,

Teen tahtos nuorteasti.

Jään muuten orjaksi ainiaan,

Jos isänkättäs et anna vaan.

En orja, vaan Sinun sukuas,

Sun leimaas tahdon kantaa;

Sun täytyy mulle siis johtoas

Ja voimanhenkes antaa.

Jos rikkoi ihminen minussa,

Jumala minuss' ei lankea.

Hän vapahaksi mun uudistaa,

Sen tunnen hengessäni:

Kosk' uskon, toivon, voin rakastaa,

On Herra ystäväni.

En itse, vaan Isä minussa

On hyvän alkuna, voittona.

Kuopio, Suovu 1-2/8

PALAUS.

Jumalani, Herrani!

Hylkäisitkö lapsesi?

Luotasko mun luovuttaisit

Siks ett' olen syntinen,

Kodistasko karkoittaisit

Lapses tuhattuskaisen?

Mistä armo ammentuis,

Jos Sun sylis sulkeuis?

Näin kuin olen, luokses käyn,

Katso, Herra, miltä näyn.

Puhdista ja tee mun siksi

Miksi mieles halajaa,

Kaikki käy sen parahiksi,

Joka sinuun uskaltaa.

Muu on apu pettävä,

Herra, Sinuss' elämä.

Olen ilman puoltajaa,

Joll'ei Sinuss' auttajaa.

En voi muiden hartialle

Syntejäni lastata.

Pojallesi tuhlaajalle

Armosylis avaja!

Syleilysi voimasta

Elän Sinuss' uutena.

Anteeksi suon kaikille,

Anteeks, Isä, minulle!

Mieli uus luo henkeheni,

Oma mieles minuhun;

Istuta mun ihmiseni

Jumalaani, Sinuhun!

Niin Sun valtakunnassas

Olen altis palvelijas.

Palaus 11/8

PYHÄNÄ.

Jumala, Sinun päiväsi

Maan päivistä on vapain,

Kun emme vaipuis orjiksi

Vaan tuhmain ihmistapain.

Sun tahtosi on: rakkaus

Ja pakkotöistä vapaus.

Oi päivää, jonka rakkaus

Noin vihkii vapahaksi.

Tee, Herra, täällä vaellus

Vaan pyhäks ainoaksi:

Luo meihin työhön mieltymys,

Työn kautta mielen ylennys!

Pyhänä kukin omans' on,

Jokainen oma Herran;

Tee meille toimet arkion

Myös vapahiksi kerran,

Ett' orjamieli katoais

Ja väkivalta haudattais.

Pyhänä kutsuu temppeli

Ja Herran helma, luonto,

Vaan pakkoa ei sietäisi

Jumalan hyvänsuonto:

Hänelle pakkorukous

Ja pakkotyö on kauhistus.

Tee mitä mieles halajaa,

Vaan seuraukset kestä.

Jumala hurjan kuolemaa

Ei väkivalloin estä.

Hän tietää: Herran tahto vaan

Tapahtuu meissä aikanaan.

Elämän saarnakirjasta

Se oppi selv' on meille:

Se rikkoo Herran tahtoa,

Ken eksyy orjan teille,

Ja luonnon lain tallaaja

On ihmis-onnen sortaja.

Sun vapautes ilmassa

Totuuden kukkaa kantaa,

On hyve siellä luontoa,

Se runsaan sadon antaa.

Vaan pakkovallan orjissa

Käy petos ulkokullassa.

Pyhitä meissä päiväsi,

Jumala, johtajamme!

Tee tahtos meissä luonnoksi,

Sen että oivallamme.

Niin luontohonkin juurtuen

Tok' yllätymme taivaasen.

Niin maasi kauneuksillaan

Tääll' evästelee meitä

Pyhyyden vapaavalkamaan,

Totuuden viittateitä.

Niin löytää kansas pyhän maan

Vapaana, uunna, loistossaan.

Suovu 8-9/9

SINUN ME.

Kaikk' ihmisesi, Herra, me

Sun pappikuntas olemme,

Luo meihin valkeutta.

Totuuden tulkit meistä tee,

Ett' ilki vääryys pakenee

Sun valtaas, oikeutta.

Tee meistä uhripappeja,

Ett elämämme altisna

Ain' ois Sun tahdollesi;

Niin vakauta mielemme,

Ett' ois myös altis henkemme,

Kun vaatii totuutesi.

Sun aatelisi, Herra, me

Sun sotaväkes olemme,

Tee meistä urhokkaita!

Tee kestäviksi jalossa

Sun ihmiskuntas sodassa,

Kun hyvyys valtaa maita.

Me lapset suuren kuninkaan,

Jumalan kaikkivaltiaan,

Ei sovi halpuus meille.

Kun muistamme Sun, Isämme,

Niin totuus valtaa veremme

Ja viittaa käskyis teille.

Ken sukuas on korkeaa,

Hän tahtoasi rakastaa

Ja pyrkii pyhyytehen.

Kuin lapsi äidin rinnoista,

Niin vahvistuu hän Sinusta

Ja kasvaa hyvyytehen.

Min hyvää, pyhää, oikeaa,

Sen lapset Isäst' ammentaa,

Hän yksin nostaa meitä.

Hän korjaa vajavuutemme,

Hän täyttää varrenmittamme,

Ei kesken työtään heitä.

Oi, Herra, suurin kuningas,

Suot meille voimas, kunnias,

Suot armost' autuutesi!

Ken Sinua ei rakastais,

Ken mainettas ei kuuluttais

Ja rientäis rinnoillesi!

Leppävirta, Tanssikallio 26/8

LOPPUHYMNI.

Sun olemukses täyttää avaruuden,

Ikäsi kaiken iankaikkisuuden.

Tuoll' ylähällä Sinä asustat

Ja maassa pienimmänkin paimennat.

Sun neuvos ohjaa koko maailmata,

Maan kansakuntaa myös jok' ainoata:

Siis meidän kansaa myös et unhota,

Vaan asut meissä tahtos voimalla.

Kumoa täällä hengen orjavallat,

Pois perkaa saastan suot, yöhuurut, hallat,

Ett' ylentyisi touot tohisten

Ja sato kasvais satakertainen.

Ett' aina uutta viljaa versoaisi,

Niin kansas hengen luonne puhkeaisi

Ja kasvais kypsi, täysi tähkäpää,

Se tähkä, jota kaipaa kansa tää.

Se siemen, joka ihmishengen antaa

Totuuden voimallista viljaa kantaa:

Siit' on Sun vapautes valossa

Uus elon-aika kerran koituva.

Niin asut, Herra, meissä valtiaana

Ja koko maa on Sulle viljamaana.

Vaan tuulten arka, päivän pelkääjä

Ei istuintasi tohdi lähetä.

VUODET 1887-1890.

HELMENI PUOLESTA.

"Hän on julma Antikristus,

Suuri syntinen;

Vältä hänen ystävyyttään,

Kunnon ihminen.

Hän ei usko niinkuin uskoo

Kansa kristitty:

Kieltää pirut, pyhimykset,

Hän on villitty.

Kieltää, ett'ei Jumala ois

Verenhimoinen, —

Vaikka Brutus konsulikin

Oli semmoinen."

Niin ne kuiskaa siellä, täällä.

Onpa ihme vaan:

Ympärilläni on kansa

Tyynnä, rauhassaan!

Puolueeton on se, näkee

Pelkän ihmisen;

Mua suosivi ja multa

Viepi sydämmen.

Vaan jos kuulis papin huudon:

"Väärän uskon mies!"

Kansan uskovaisen viha

Polttais mun kenties.

Suloiset ois polttohaavat

Tunnonrauhassa. —

Tok' ei moista onnentuskaa

Enään ansaita.

Terve, syytöksien keihäät,

Teitä syleilen!

Ystävinä rintahani

Painan jokaisen.

Vaikk'ei muut kuin surma yksin

Ystäväni ois,

Vakuutuksen helmeäni

Tok' en vaihtais pois.

29/3 1887

LINNUNPOIKASET.

Kun linnunpoikaset pesästään

Kesällä kypsyvät elämään,

Viel' eivät taida ne laulella,

"Tiutiu, tiu tiu" vaan tiukkua.

Sen verran oppivat äidiltään.

Suo heidän kulkea maailmaa,

Kokea, kärsiä, oivaltaa,

Niin ensi kevähän tultua

On syvä, sointuva laulunsa

Ja sydämmiin se jo vaikuttaa.

Pain. 13/12 1887

HAAVEITA.

Olenko vaan yksi noista

Miljonista elukoista,

Jotka hetken hengittää?

Yksi noista tuhansista

Kuolevista kukkasista,

Jotka jälleen häviää?

Häviää kuin rakkulainen,

Niinkuin liekki sammuvainen,

Jok' ei tiedä itsestään.

Miksi synnyin tietäväksi,

Kaipaavaksi, etsiväksi,

Miksi toivon yhtenään?

Miksi aavistuksen sarven

Tungen yli tähtiparven,

Yli äärimaailmain?

Elämä jos loppuu tähän,

Miksi synnyin etsimähän?

Luomistyö ois petos vain!

Pettää voivat kangastukset,

Toki silmän huomaukset

Tosi luonto synnyttää.

Saari, jonka näen tuolla,

Onkin ehkä vastapuolla,

Kerran voin sen yllättää.

Kerran, jossain hienommassa

Suuren luonnon saarelmassa

Itseni voin saavuttaa.

Saavuttaa tuon korkeamman,

Puhtahamman, ihanamman,

Jota henki aavistaa.

16/4 1888

TUMMA JA VAALEA.

Leski-äidillä

Kaksi tytärtä

Oli: tumma ja vaalea.

Tytär tumma se

Koko kunnalle

Tuli kuuluksi kauneinna.

Tytär vaalea

Kävi kirkossa

Sekä seuroissa uskovain.

Väki vanha sen

Näki kiitellen,

Kylän nuoriso naurahtain.

Tytär tumma se

Pojat ymmälle

Pani luonteenhehkullaan.

Monen liekistään

Saatti syttymään,

Monen herätti toivomaan.

Tytär vaalea

Yhä ankara,

Yhä vakavan muotoinen.

Sulon hymysuu,

Ilonliike muu

Oli outoa hänellen.

Tytön tumman sen

Joka poikanen

Olis tanssihin tahtonut.

Ja hän naurusuin,

Yhä innostuin

Monet yöt oli tanssinut.

Tytär vaalea

Rukouksissa

Yhä valvoi hartaammin,

Ja hän haaveissaan

Kävi kuihtumaan,

Kävi silmät jo kuoppihin.

Äiti vaaleaan

Toki luottaa vaan:

Hänen tiensä vie taivaasen.

Mutta tummasta

Hän on murheisna:

"Heitä maailma, lapsonen!"

"Ennen kuolisin

Kuin ma hylkäisin

Ilot ihanan nuoruuden."

Tumma lausui niin

Ja hän temmattiin

Kylän tanhujen pyörteesen.

Meni yö ja kaks,

Kovin vaaleaks

Kävi tummikot poskuet.

Veri aamulla

Tuli rinnasta

Sekä silmistä kyynelet.

Tytär vaalea

Rukouksissa

Päin käänsihen Jumalaan:

"Sun on kunnia,

Että siskoa

Olet alkanut kutsumaan!"

Veri nuoruuden

Pian terveyden

Tuotti tummahan tyttöseen:

Sydän entistään

Tunsi liekkiään

Paloi tanssihin uudelleen.

Meni yö ja kaks,

Kovin vaaleaks

Kävi tummikot poskuet.

Jopa tanssissa

Yönä kolmanna

Veri ruskosi vaattehet.

Veren purppura

Pursui rinnasta,

Kaasi kalmahan tyttösen.

Kaasi päivikseen,

Ettei uudelleen

Noussut tummikko tanssillen.

Tytär vaalea

Rukouksissa

Taas käänsihen Jumalaan:

"Hyvin, Herra, teit,

Että siskon veit —

Hän ei totellut kuitenkaan!"

Kellot soivatten,

Nuorten kantaen

Tummaa tyttöä hautahan.

Mutta vaalea

Äiti raukalta

Vietiin — hourujen hoivalaan.

26/10 1888

VELDESLAAKSO

Yli-Krainissa, Itävallassa.

Komeat on Karavankivuoret,

Juliset on alpit uhkeat.

Ne ne Veldesjärven laaksomailta

Myrskyn tuhotöitä torjuvat.

Paljon aurinko suo paistettansa

Soman Veldeslaakson lapsillen,

Kansaa pulskeata kasvatellen,

Hedelmiä maasta kansallen.

Vapauden hedelmää ei vielä

Kasva toki Veldeslaaksossa,

Vaikka siellä vuorituulet huokuu,

Ilma puhdast' on ja raitista.

Vaikka raikkahasti iltasilla

Kansa joskus juo ja kirkuaa,

Hengen kielet sen on soinnutonna,

Luonto ääniään vaan irroittaa.

Vaikka laakson kymmenkunnat kirkot

Soittelevat kilvan kellojaan,

Soittavat öin, päivin, illoin, aamuin,

Kansaa eivät nosta kuitenkaan.

Soittakaatte, kirkot, kellojanne,

Pois ne kansan työstä nukuttaa:

Velttona vaan taivas-armoon luottaa,

Mutta taistelunsa unhottaa.

"Toivonkirkko" tuolla sinivehreen

Veldesjärven saaress' uskottaa:

Kuka vaan sen kellonnuoraan tarttuu,

Hän sen voittaa, minkä toivottaa.

Petosta ja kansan peijausta!

Toivonkello kunkin rinnass' on.

Jokaisen on sitä helppo soittaa,

Mutta työ vaan viepi voittohon.

Veldeslaakson kansa nukkuu vielä,

Omia ei tunne kellojaan:

Maa on herrain, kansa kirkon orja,

Kumpikin on jäykkä vallassaan.

Terveyttä vuorituulet huokuu,

Vapahina virrat kohajaa:

Mukahanne, vapauden virrat,

Veldeslaakson kansa temmatkaa!

28/10 1888

SYYSLAULU.

Niin synkkä, kylm' on päivä,

On syys jo Suomessa.

Kun säilyis toivontuike

Sydämmen pohjassa!

Pois väistyi laululinnut

Niin kauas Suomesta.

Kun säilyis laulunhenki

Sydämmen pohjassa!

Ei kukka päätään nosta,

Se vaipui turpeesen.

Kun nousis raitis mieli,

Sydämmen kukkanen!

Palaa ne linnut vielä,

Kohoo ne kukkaset,

Elämä vaan kun valtaa

Sydämmen syvyydet.

Viel' armas päivä nousee,

Valaisten Suomea,

Kun säilyy valo ja lämmin

Sydämmen pohjassa.

14/11 1888

KÄYNTI KOTIKYLÄSSÄ.

Kun kuljin kotilaaksoon,

Sit' tuskin tunsinkaan.

Siell' oli kaikki toisin

Ja uutta kerrassaan.

En vanhaa nähnyt muuta

Kuin kuun ja päivyen

Ja vanhat valtatuulet

Ja virran savisen.

Maa, pohjaltansa vanha,

Myös näytti muuttuneen:

Nyt suurusviljan antaa,

Mut ennen ohdakkeen.

Se mökki, jossa synnyin,

Matala, ränstynyt,

Se uuden uljaan tieltä

Jo pois on väistynyt.

Ja naapuritkin vanhat,

Nyt nuoren näköiset,

Ei niinkuin ennen juopot,

Vaan selvät, puhtoiset.

Kapakkarähjän kohtaan

On koulu noussunna:

Ei kuulu rekivirret,

Vaan laulu sointuisa.

Myös kirkko, "koulun äiti",

On uusi seiniltään.

Mut ken se siellä nyyhkii

Ja itkee yhtenään?

Kaikk' uudistuu ja nuortuu,

Siis miksi huudellaan,

Ett' uusi polvi kaataa

Kumohon kaikki vaan?

Jos ränstyneet se kaataa,

Niin uutta rakentaa.

Myös sen työt aikanansa

Uus suku uudistaa.

20/11 1888

ELIAS ERKKO.

Syntyi 12/4 1863, kuoli Meranissa Tiroolissa 21/11 1888.

Täällä kirjoist', elämästä etsit

Totta, kaunista ja oikeaa.

Suuntia loit tehtävihin suuriin,

Että iloinnut ois isänmaa.

Kultalankaa mieles kehräeli,

Kertorunon kerran luodakseen

Suomen herännästä, nousennasta,

Suomen vyölle siitä kaunisteen.

Suomen edistys ja Suomen nousu,

Koko kansan hengen kasvanta,

Mieltäsi ne lämmitti ja loisti

Köyhyydessäkin ja sairasna.

Joudutella halusit tuot' aikaa,

Jolloin kansa luontaisvoimistaan

Suomalaisen hengen värit painaa

Sivistyksen joka tuotelmaan.

Niinpä hautui mielessäsi suurta,

Aattehesi pyrki elämään,

Mutta surma armotonpa särki

Parhaat hankkehesi yhtenään.

Särki niinkuin myrsky puuta pirstoo,

Kunnes kaikki oksat irroittaa,

Sitten rungon lehvättömän luhtoo,

Suojattoman varren kukistaa.

Niin sun nuori elämäsi riutui,

Aattehesi kuihtui nupussaan.

Väärin sulle, väärin Suomellemme,

Jollei toivos toteuisikaan.

Sulle siellä, täällä Suomellemme

Puhkee kukka, kasvaa hedelmä;

Sulle siellä, täällä Suomellemme

Myrskyn jälkeen päivä selkeä.

15/12 1888

JOULUHYMNI.

Jumala valkeus maailman,

Jumala kirkkaus taivahan,

Jumala kaiken alkujuuri,

Jumala elämän voima suuri,

Sinulle kiitos ja kunnia,

Sinulle valtakunta meissä!

Kuin kätes ohjaa taivaita,

Kuin tahtos johtaa tähtyeissä,

Niin meitä ohjaa, johdata,

Totuuttas meissä soinnuta,

Asusta, Herra, itse meissä!

19/12 1888

JOHANNES TAKASEN KOHTALOSTA.

Tää kansa ulkokullattu

Sun haudallasi itki;

Sen päälle kylvi kukkia

Ja ohdakkeet pois kitki.

Se nosti kiven kaunihin

Sun hautakummullesi

Ja hurskaat virret veisaten

Se kätösensä pesi.

Mut eläessäs ahkeraan

Sait veistää nälissäsi,

Sait sairastaa ja kuollakin —

Ei auta kansas käsi.

Tää hetken kansa tuhlaten

Jos hylkii parhaitansa,

Sen hengen viljat halla vie

Ja mierost' elää kansa.

Se muilta aina lainaten

Ei muille mitään maksa;

Ei miehen varren mitallen

Se koskaan nousta jaksa.

13/4 1889

SURUN KEVÄTLAULU.

Kevähällä käyskelen

Hautakumpuin päällä:

Etsin velivainajaa —

Hän ei nuku täällä.

Nukkuu hänkin, nukkuu vaan

Kaukan' etelässä.

En voi hänen haudallaan

Käydä itkemässä.

Syksy hänet hautasi,

Kevät vaan ei nosta.

Miks et, Herra elämän,

Kuolemalle kosta?

Joka kevät kukkia

Uudestaan voit luoda,

Miks et veljyt armasta

Takaisin voi tuoda?

Ruoho maasta puhkeaa,

Noustaksensa kukkaan,

Hedelmäänkin — veljeni,

Hänkö sortui hukkaan?

Hänessäkin kauneus

Pyrki puhjetakseen.

Pyrki Suomen kunniaa

Hänkin kukkiakseen.

Kevät hänen rinnassaan,

Niinkuin lintusella.

Lintu laulaa, hän ei vaan

Saanut lauleskella.

Kevät, jospa noutaisit

Veljyt kultaseni!

Maani toivot maksaisit,

Surut sydämmeni!

16/4 1889

KEVÄTRUNO

Suomen laulujuhlaan Viipurissa 18 p. kesäkuuta 1889.

I.

Valon, päivän pojan, sydämmessä

Syvä lempi paisui polttavaksi.

Läksi kultalinnastaan hän maahan,

Kosimahan maata morsiokseen.

Missä liikkui, kylvi kultiansa,

Luonnon suurisyntyisen tavalla,

Elämäksi kaiken luomakunnan.

Suomi vartoi armast' auttajakseen

Yön ja kylmän orjakahlehista;

Monen kovan takatalven kesti,

Idän imut, pohjan puuskaukset,

Kevähän tok' uskoi koittavaksi.

Taivaan seitsenkaarta kulkiessaan

Valo näki Suomi-neiden, mieltyi

Kaunihimpaan sinisilmäisistä.

Seitsenkaarelt' astui kukkulalle,

Siitä hongan latvahan laseiksen,

Alentiiksen koivun, pihlajan ja

Pajupuun ja lepän, tuomen oksiin —

Huutehessa hohti metsän hapset. —

Siitä laski immen poven päälle,

Mutta vaippa valkoinen sen peitti,

Valkovaipan alla nukkui Suomi,

Rinnassa vaan heikko toivo tykki.

Valo luonnonsyntyinen ei säiky:

Poven lämmitti, niin sydän sykki,

Vaippa valui immen ryntähiltä,

Hymy vieno värjyi poskipäillä,

Mut on silmä himmeä ja kylmä.

Valo luonnonsyntyinen ei säiky:

Lämpimillä lemmensuudelmilla

Vapautti immen sinisilmät

Sokeudesta, jäisen kaihen alta.

Nyt ne loistaa päivän päilyessä,

Kuvastavat kaiken luomakunnan.

Saimaa, Päijänne ja Roine läikkyy,

Välkkyy etelän ja pohjan virrat

Niinkuin Suomenlahden lainehetkin —

Talvell' ei kuin koskipäät vaan kuohui.

Nyt ne välkkyvät kuin hohtohelmet

Morsiamen kaulan kaunisteena.

Mut häävaattehit' on impi vailla.

Valo suurisyntyinen ei säiky:

Kutoi armahansa kukkasihin,

Tuorehisin, luonnonsyntyisihin,

Teki tukkametsät tuuheoiksi,

Vehreöiksi painoi hienot helmat,

Että kuohahteli immen rinta,

Kevät-tuntehet kun siellä tulvi.

Valollen jo sykki Suomen sydän,

Lämpimästi lainehteli mieli.

Mut on soitto vielä suorimatta,

Riemunkielet kesken jännitystä.

Valo luonnonsyntyinen ei säiky:

Etelästä kutsui päivän poika

Linnut tänne, täällä syntynehet,

Kutsui soittajoiksi valon häihin.

Sytytti ne linnut sätehillä,

Sätehetpä muuttui säveliksi,

Että kaikui kaikki ilmanrannat,

Ilontiusketta kun piti peippo

Leivon, sirkun, kerttusien kanssa.

Nousi riemu runsahimmillensa,

Satakielisen kun soitto helskyi.

Ylimmilleen yltyi juhlahenki,

Käki valon kunniaa kun kukkui.

Niin ne juhlalaulut lainehteli

Yli järven, niittyjen ja pellon,

Kylän kautta kallionkin rintaan,

Josta kaiku vastasi ja kertoi,

Että vuori ihastuksest' itki,

Kuullessansa valon vihkivirttä.

Säveliä tuore tuuli kantoi

Joka kukkasenkin kuulustella:

Eri nuotti eri lintusella,

Eri kukkasella eri tuoksu.

Yhtehen ne sointuivat tok' kaikki,

Suomen linnut, Suomen kukkasetkin:

Sytyttihän sama valo heidät.

Niin kun kaikui valon vihkivirsi

Suomen laululintusien suusta,

Vapautti paimenen ja lauman

Rikkahille luonnon laitumille;

Säikkyi halla, karsas luonnon impi,

Kietasiiksen usvavaippahansa,

Nousi suolta, läksi liikkehelle,

Pimeässä rauhatonna piili,

Kunnes, kevätkielten sointuessa,

Itse yökin poistui pohjolasta —

Halla hukkui valon valtakuntaan.

Valonvirttä, kevätkieltä kuullen,

Suomen suuri toukoaika alkoi:

Höyryt vinkuivat ja lastilaivat

Suomen sinivettä viilteleivät.

Toiset mailta vierahilta toivat

Seitsemiä touonsiemeniä,

Koetteeksi kodistuuko täällä

Suomen oman siemenen ohessa

Ulkomaitten uusi toukovilja.

Suomen suuri toukoaika alkoi,

Kävi kuokka, uudenmoinen aura,

Vanha pelto siementä sai uutta,

Elämän loi siemenehen valo.

Niin se valo Suomi-neiden voitti,

Että immen kasvot kirkastuivat.

Niin se paloi rakkautta Suomi,

Että taivas tulta soilehteli.

Niin se kaikui Suomen kevätlaulu,

Että syttyi koko Suomen sydän,

Yhtyi kansa valon vihkivirteen.

II.

Tiedonvalo ennen loisti

Opinkukkuloille vaan.

Harva saavutti sen sieltä,

Käytti kohta valtanaan.

Joukko valonjanoisena

Kuihtui hengenköyhyyteen.

Joskus tiedonsirun löysi,

Niinkuin lasinsirpaleen.

Sirut voivat vahingoittaa,

Mutta huolin hoivaten

Taito niistäkin voi laittaa

Mökin seinään ruutusen.

Siitä valonsäde tuikki

Laakson mökki huonohon.

Vaan ken sätehen on nähnyt,

Pyrkii päivän valohon.

Valonjano juurtui, suurtui,

Henki alkoi viljomaan.

Valon arvon kautta kansa

Tunsi omaa arvoaan.

Tunsi, etsi oikeuttaan,

Suurempata soihtua.

Noustiin opinkukkuloille,

Huudettihin: "Tietoa!"

Vihdoin tiedon teljet särkyi,

Valo vyöryi virtanaan,

Pyrki päästä joka laaksoon —

Siellä täällä torjutaan!

Valo nosti puoltajoikseen

Pojat päivärintaiset,

Alkoi Suomen kevätkesä,

Kuohui kaikki sydämmet.

Naiset nousivat kuin miehet,

Valo, valo huulillaan.

Sydänmaankin syvät joukot

Läksi valon noudantaan.

Läksivät kuin paimenetkin

Muinen valon kehdollen,

Sieltä kantoi kallihinta

Kotihinsa jokainen.

Hengen hedelmät ne nousi,

Nousevat nyt yhtenään:

Valon, vapauden joukko

Nuorisossa näytetään.

Aika huutaa: Päästäkäätte

Valo kaiken kansan luo!

Valtava kuin kevätvalo,

Joka uudistusta tuo.

III.

Pois raunioilta laulamasta

Ja jumaloimast' entis-aikaa!

Kun vanhain kunto johtaa lasta,

Niin uudet laulut suusta raikaa.

Apina luotiin matkijaksi,

Mut ihminen ain' uutta luomaan:

Meit' etehen vie jalkaa kaksi,

Ain' uutta työtä valmiit tuomaan.

Mit' entisess' on oivanlaista,

Se luonnostaan on perustamme,

Mut mekin jotain kelpaavaista

Myös jälkeisille rakennamme.

Siis eteenpäin, työ johtajamme

Ja silmät kauas aikaan luomme!

Me uuden jakson aloitamme,

Mut jälkeistenkin alkaa suomme.

Elämä juoksee jaksoellen,

Puu kasvaa kerkin vuodessansa,

Niin korkeuteen päin vähitellen

Myös kasvi pyrkii — samoin kansa.

Ja noustessaan soi luonnon kielet,

Sen huomaa parhain leivosista.

Soi Suomikin, sen reippaat mielet

Ne kaikuu kevätlaulelmista.

Soi, Suomen laulu, nyt kuin ennen,

Ett' yön ja sorron vallat nukkuu!

Ei herätäksensä kuin ennen,

Vaan niin, ett' ainiaaks ne hukkuu.

Soi, Suomen laulu, nyt kuin ennen,

Ett' aina valvehill' on kansa!

Ei velttoon horroksehen mennen,

Vaan vartioiden soihtuansa.

Soi, laulu, nuorna, tuorehena,

Totellen omaa luontoasi!

Vapaana valon kukkasena

Myös vapaa olkoon maailmasi.

Niin laulu aikain vaihtuessa

Keväimet jälleen palauttaa

Ja maailmankin vanhetessa

Se kansan hengen nuorennuttaa.

ANARKISTI.

Mies näki niin paljon rikkaita,

Ne näyttivät onnellisilta.

Mut köyhä raukka hän kerjäsi

Ja usein vilussa värjätti.

Mies näki niin paljon rikkaita,

Mut itse hän kerjäsi.

Hän kerjuhun eksyi tehtaasta,

Kun siell' oli murtanut jalkansa.

Siit' asti köyhtyi ja vaimo läks

Luo naapurin, rikkaan ystäväks.

Hän kerjuhun eksyi tehtaasta,

Lapsjoukko jäi leivättömäks.

Ja katuja lapset kuljeksi.

Mut vanhinpa heistä kelpasi.

Se oli niin kaunis tyttönen,

Senvuoks se kelpasi valloillen.

Muut neljä katuja kuljeksi,

Yks kelpasi valloillen.

Nyt isä on aivan raivossaan.

Lie tuskin terve hän aivoiltaan.

Hän kulkee noituen valtoja.

Muut pitävät häntä hulluna.

Ja kyllä hän onkin raivossaan,

Mikä liekin aivoissa.

19/5 1890.

TÄHÄN AIKAAN.

Totta se mahtaa maailma olla

Hullu ja kurja sentään,

Koska ne toinen toistaan syövät,

Onnea etsien sentään.

Pienempiään syö suuret kansat,

Rikkaat köyhempiänsä,

Särkevät lemmen, luottamuksen,

Polkevat ystävänsä.

Syöväthän raa'at Afrikassa,

Nekin syö toisiansa.

Sieltäkö lie ne suuret rikkaat

Etsineet esikuvansa.

9/6 1890.

VIISAUDEN PAIKKA.

Hän ennen näytti kuin kerjäläinen,

Oli arka, raukka ja tyhjäpäinen.

Mikä lie tehnyt sen?

Nyt hän on reipas, rohkea,

Kuin valtakunnan vartija.

Mikä sen siksi sai?

On viisas, voipa, mahdikas

Kuin vanha virkavaltias.

Mikä sen siksi sai?

Voi kuinka on tuhma maailma,

Kun syitä ne eivät oivalla:

Hän syödäkseen kuin sai!

No niin, nyt ymmärrämme sen,

Mies köyhä on neuvoton,

On tyhmä, arka nälkäinen,

Vaan vatsassa viisaus on.

Siis iloitkaamme, riemuitkaamme,

Kun vatsassa viisaus on!

1890.

TOTTUNUT.

Papukaija kartanolla

Oli aivan valloillaan,

Kuitenkin kuin sidottuna

Seinän luokse napukkaan.

Siit' ei liikkunut hän kauas,

Päivät päästään pakisi,

Samat jutut mitkä muinen

Talon tytär opetti.

Kerran siinä istuttaissa,

Juodessani kahvia,

Kysyin: "Siivet sull' on, lintu,

Mikset lennä ulomma?"

Lintu päätään kallisteli,

Näytti kuin ois tuuminut.

Sitte luulin lausuneen sen:

"Olen tähän tottunut."

NUOT JA ME.

Nuo luulevat itsensä oppineiksi,

Jotk' eivät usko kuin vaan näitä

Täänpäiväisiä tähkäpäitä.

He eivät tahtoisi muuttua meiksi,

Jotk' uskomme myös vanhaa viljaa

Ja uutta omistamme hiljaa.

He ovat uuden päivän narrit,

Me edistyksen rattaan jarrit.

He eteenpäin muka tahtovat viedä —

Mut sit' emme, suoraan sanoen, siedä.

ENTINEN JUOKSIJA.

Niin kaunis oli se nuorena,

Niin uljahasti se juoksi,

Ett' aika harva sen ohasi

Ja harva ennätti luoksi.

Sit' ylistettiin ja ihailtiin

Ja voitti se palkinnoita

Ja päivälehdissä mainittiin

Sen suuria ansioita.

Mut köyhän miehenpä tallissa

Se laihtui nälkiä nähden.

Se kiskoi raskaita kuormia

Vaan elatuksensa tähden.

Niin synnyltään jalo juoksija

Kävi ahdasrintahiseksi,

Sai pattijalkana ontua

Ja joutui hylkiömeksi.

Niin Polle kuihtui ja kuoli pois,

Se haudattiin tässä tuonaan.

Mut kenties taivas nyt kohtelee

Hänt' armollisemmin luonaan.

ST. DENISSÄ.

St. Denissä, liki Pariisia, on vanhassa tuomiokirkossa

Ranskan ruhtinassukujen hautaholvit.

Näinkö ahtaat hautaholvit

On se valtakunta,

Jossa Ranskan ruhtinaat nyt

Vetää pitkää unta?

Iäkseenkö itsevalta

Tänne vaipui maailmalta?

Ennen takkikin ja tukka

Tottelivat heitä;

Noudatteli puu ja kukka

Heidän kätyreitä.

Kansaa painoi heidän eljet,

Puissa viel' on saksen jäljet.

Vaan nyt ahdingotta kansa

Versoo vapahasti.

Puu ja kukka voivat nousta

Vaikka pilviin asti.

Miss' on valta jälkeistenne,

Missä sukusuuruutenne?

Kysyin. Vastasiko kaiku

Vaiko joku haamu:

"Meidän vallan maassa murti

Tieto, opin aamu.

Kansa kasvoi suuremmaksi,

Nousi itse valtiaksi."

Mutta jälkeisenne, mitä,

Mitä niist' on tullut? —

"Muiden vertaisia taikka

Ovat suuruushullut." —

Eikö siitä pelastusta? —

"Kyllä — laittakaa yö musta!"

Lausuin: Tok' on kirkossa nyt

Vielä yksinvalta.

Mahtaa teille tuntua siis

Täällä mieluisalta. —

"Kyllä, kun vaan kestäis tätä

Kirkollista hämärätä."

SE KOLMAS.

Tiroolin kauniissa vuorimaassa

Se vaunu kiiruhti kulkuaan.

Siin' istui vaunussa kalvas sulho

Ja nuori morsian rinnakkaan,

Ja kolmanten' oli kuolema.

Se vaunu vierisi vuorten halki

Ja halki virtavan laaksomaan.

Niin voimakkaina ne virrat hyökyi

Ja vuoret nostivat huippujaan.

Mut kulki sielläkin kuolema.

Siell' lehdet ilmahan tuuli puisti

Ja kylvi ne virran vietäviin,

Ja surma paineli suukkojansa

Jo kauniin rannikon kukkasiin.

Niin kulki sielläkin kuolema.

Mut vaunu vierisi loitommaksi,

Meranin laaksohon lauhkeaan.

Ja morsian seuras sulhoansa,

Sen sairasvuoteelle, hoitamaan,

Ja kolmanten' oli kuolema.

Ja käsivartensa kietoi neiti

Sen nuorukaisensa kaulahan,

Ja nuorukainen niin kiihkeästi

Se näytti neitoonsa tarttuvan.

Mut kolmas siin' oli kuolema.

Oi auta, rakkaus, kuolemasta,

Mies nuori Suomelle pelasta!

Niin paljon hänestä toivotaan ja

Niin paljon hällä on toivoja.

Mut kolmas siin' oli kuolema.

Se kolmas painalti nuorukaisen

Niin liki luisia ryntäitään:

"On turha kaivata talven maata,

Jää tänne luokseni etelään!"

Se kolmas, se oli kuolema.

Se julma riisti sen nuorukaisen

Ja painoi etelän multahan.

Jäi pohja poikaansa kaipaamahan,

Jäi itkemään polo morsian.

Se julma, se oli kuolema.

MIKSI?

Jo aikaisin, kun olit piennä,

Ihailin sinuss' ihmistä,

Avujen tielle syntynyttä,

Elämään ilman vilppiä.

Se mitä aattehissa etsin,

Sinussa näytti elävän

Ja sinuss' itsekkyyttä vailla

Näin tahdon puhtaan, ylevän.

Se tahto, niinkuin lähteen suoni,

Poreili tyynnä povestas,

Siit' ensi lauluvirtas hertyi,

Lapsuuden aamulaulelmas.

Niin itse iloitsit ja muihin

Loit rakkauden lämpimän,

Mut veljyesi sydän silloin

Se liikkui muita enemmän.

Hän innostui ja aatos lensi:

Tuost' armas Suomi miehen saa,

Kun koulu lahjat kukkasehen

Ja avut tähkään kasvattaa.

Niin kouluun pääsit. Uusi onni

Sukusi täytti toivossaan.

Jokainen askel uusi voitto

Ja huonosti et noussutkaan.

Mut koulun ahdas tunkka-ilma

Söi hennot voimas nuorena.

(Jos tiesin tuon, en pois ois vienyt

Sinua luonnon rinnoilta.)

Jo laulus elpyi — surkastuikin

Taas niinkuin touko kylmyyteen.

Mut koulutunkan jätettyäs

Heristyi henkes uudelleen.

Taas lapsimieles puhdas into

Säteili vapaudessaan,

Ett' ystäväsi tuolla täällä

Sinusta toivoi parhaintaan.

Nyt itselles et rauhaa suonut,

Vaan luonnosta ja kansasta

Ja ajanvirran pyörtehestä

Kokoilit kauniit' aarteita.

Ne niinkuin tähtimaailmasi

Valaisi mieles taivasta

Ja armahalle kansallesi

Ne kerran tahdoit tarjota.

Mut voimas sortui innon alle,

Kuin hento ratsu juoksussaan

Ja aartehias isänmaalle

Et ehtinytkään tarjoomaan.

Niin sorruit niinkuin työmies sortuu,

Aseensa vasta takonut,

Ja työhön nähnyt pystyviksi,

Mut silloin käsi rauennut.

Halusit silloin hartahasti:

"Niin mielelläni eläisin!"

Sukusi rukoili ja itki

Ja morsiames kiihkeimmin.

Mut taipumaton oli taivas

Ja Herran korvat lummessaan:

Hänt' ehkä väärin kiusasimme,

Hän kenties teki parhaintaan.

Niin moni huima hurjaellen

Elänyt harmaapääksi on.

Miks sortui häness' ennen aikaa

Elämä siivo, nuhteeton?

Tai entispolvienko synnit

Hänessä etsi kostoaan,

Nuo synnit, joita harjoitellen

Sovitusvereen luotetaan?

Tai yhteiskunnan yhteistauti

Söi hänet niinkuin hallayö,

Jok' usein uutismailla hiipii

Ja jyvän tähkäpästä syö?

Vai liiaksiko, taivas, annoit

Sun rikkauttas Suomellen,

Kun monen monta toivon tähkää

Noin murrat kesken kukkien?

Nyt tuolla nukkuu nuorukainen

Tiroolin vuorilaaksossa,

Mut morsian itkee, suku itkee

Tääll' isänmaassa kaukana.

SEINEN RANNALLA.

Viinitarhojen rintehellä,

Astuen Seinen rannalla,

Mieleni on niin musta, raskas,

Mieleni kolkko, katkera.

Mikä se vaivaa miehen mieltä,

Mikä se tuottaa murhetta?

Kirkas on ilma, kaunis luonto,

Kaunis on täällä maailma.

Suru se vaivaa, karvas murhe:

Kuollut on kallein ystävä,

Eik' ole armast' ainoata,

Maailma puuttuu lämpöä.

Vielä se kaivaa katkerammin

Suomeni kansan kohtalo.

Pilvi se peittää Suomen taivaan,

Synkempi uhkaa turmio.

Pois suru sairas! Miehen murhe

Työssä se näyttää suuruuttaan.

Työtä se vaatii ystävän muisto,

Työtä kunnia synnyinmaan.

Lemmettömänkin lohdutus työ on,

Siinä hän etsii onnea.

Sairaankin paras onni on työhön,

Mielityöhönsä sortua.

RANSKAN TYTTÖ.

Imi viiniä hän jo äidistään,

Joi janoon sitä ja syödessään.

Niin kasvoi kuutehentoista.

Nyt on hän viiniä puhdasta,

Sitä hehkua enin huulilla.

Moni lie jo juopunut noista.

Niin kuohuu nyt hänen luontonsa

Kuin puhtahin Ranskan sampanja.

Se kirpoaa yli laitain.

Senvuoks' ei siedä hän kahleita,

Ei jähmettyneitä muotoja,

Vaan kapsahtaa yli aitain.

SE TYTTÖ.

Hän yritti lehteä puusta,

Tuo viehkeä tyttönen.

Hän yritti lehteä kauan —

Ei käynyt se kätehen.

Min' aattelin: riemastuttaa

Voin tyttöä — ruhjaisin

Puun lehvän ja hälle annoin.

Hän otti ja kiittikin.

Mut halp' oli hälle lehvä,

Sen lehtoset halvat vaan:

Ne leikkien maahan riipi

Ja tallasi jaloillaan.

PARIISIN KAHVILASSA.

Tyttö kaunis istuu

Tiskin takana,

Viehkeästi kiehtoo,

Hurmaa pakana.

Sinne silmät tähtää

Nuorten herrojen,

Luota olven, viinin,

Kahvitassien.

Punehdu ei neiti:

Posken hipiä

On kuin alabaster

Hieno, hempeä.

Kelle hymyn heittää,

Kelle silmän luo,

Jokainen voi ottaa

Omaksensa nuo.

Kuinka monta yötä

Lie hän hymyillyt,

Kun noin huulten puna

Pois on hälvennyt.

Mut on kauneus kaikki

Yleistavaraa,

Joll' on mieli auki,

Nauttii, nauttikaa!

Tuota nähden juopi

Lasin mielellään,

Käy tääll' useammin,

Lähtee myöhempään.

Kahvila on hetken,

Hetken hauskutus.

Kauemminko kestäis

Tuon tytön rakkaus?

VIETIIN POIS.

Nyt se tyttö viedään pois,

Nyt se viedään pois.

Aivan niinkuin myöty ois,

Nyt se viedään pois.

Rikas sill' on sulhanen,

Kun se viedään pois.

Tyttö tahtoi toisellen —

Kuinka vanhin vois! —

Kuinka vanhin antaa vois

Lastaan köyhällen,

Arvostaan hän eksyis pois,

Eksyis alhaallen.

Rikas mies sen viepi nyt,

Ottaa vaimokseen.

Tyttö köyhän säästänyt

On — rakastajakseen.

Niin se tyttö vietiin pois,

Niin se vietiin pois.

VIERAAT SILMÄT.

Nuo silmät suuret ja ruskeat,

Palavat etelämaiset,

Ne sydämmestäni poistivat

Sinisilmät suomalaiset.

Eteläilmojen aurinko

Nyt taivahallani loistaa.

Kenties sen hehkuvat sätehet

Voi katovuosia poistaa.

Jos sitten etelän runsaus

Minussa puhkeaisi,

Niin Suomi laihon ja hedelmän

Tok' aina korjata saisi.

ILMOJEN MUKAAN.

Kaunihilla ilmall' elän satavuotiseksi.

Rumaksi kun ilma kääntyy,

Muotonikin vääräks vääntyy —

Silloin tuskin eläväni uskon huomiseksi.

JOKA AIKA.

Lämpö seuraa valoa,

Kukka kevät-aikoja,

Tunne ajatuksia,

Rakkauspa nuoruutta.

Minua nuo kaikki kahdeksan

Tunnen joka aika seuraavan.

MATKAN JÄLKEEN.

Matkustaissa hiukan muututaan:

Nyt on mulla housut Pariisista,

Liivi sekä takki Englannista,

Hattu Belgiasta perujaan.

Alusvaattehet on entiset,

Suomen villaa, kotikutoiset.

Mielenikin, juro karttavainen,

Muuttumaton on ja Suomalainen. —

Missä ovat uudet aattehet?

MIELENI.

Kuinka lie niin mieleni

Herkkä kaunihille:

Miellyn joka kukkaseen,

Minkäs teen mä sille!

Miellyn joka rantahan,

Miss' on suloisuutta.

Mietin: tuohon rakennan

Kotiani uutta.

Aion paikan omistaa,

Silloin vasta pula:

Huomaan, että toivoni

Pettymys on sula.

Milloin muut jo hallitsee

Koko seudun yli,

Tai se mulle kylmenee

Niinkuin vieras syli.

Kylmenee. Mut kaunista

Uutta nähdessäni,

Tuntuu niinkuin näkisin

Parhaan ystäväni.

Nähdä saan ja tuntea,

Omistaa en — miksi?

Särkynytkö onni lie

Hetken kuplasiksi.

Olisko vaan kauneus

Pelkkä laulun aine:

Sydämmeeni koskettaa, —

Väistyy niinkuin laine.

Uuden kauneuden suo

Kohdallensa tulla,

Että laulun ainetta

Aina riittäis mulla.

Senkö vuoksi tyttönen

Minut ihastutti?

Laulatutti hetkisen,

Jätti, kutti, kutti!

Lentotähdet, jättäkää!

Viel' on tyttö yksi,

Aurinkoni, tok' ei hän

Saane hyljätyksi.

Hän jos hylkää, sortukoon

Koko luomakunta.

Sitte tiedän elämän

Olleen valheunta.

HELLI.

KEVÄTLINNUILLE ETELÄSSÄ.

Täält' etelästä sinne pohjolaan

Jo kevätlinnut lentää laulamaan.

On sydän heillä Suomen lapsillen

Niin hellä, lämmin — kyllä tunnen sen.

Olette, linnut, täynnä lauluja,

Suloa, rakkautta, sointuja

Ja keväthenkeä — ne kaikki, ne

Myös lahjoittakaa Suomen lapsille.

Ja lasten joukosta hän etsikää,

Jok' uskollinen on ja ymmärtää.

Hänelle tiukuttakaa erikseen

Mun sydämmeni laulut sydämmeen.

2/4 1888

HÄN KOTONA.

Hän on kuin rauha, järjestys,

Kuin kevät-aamun henkäys.

Ja hänen pikku kammarinsa,

Sen pöytä, tuolit, kirjasto

Ja lelut — joutilaat nyt jo —

Niin somasti ne sointuu toisihinsa,

Ett' aavistan kuin armahaksi

Hän kerran kodin kaunistaa

Ja kuinka hänen henkeänsä

Jokainen kohta heijastaa.

Kun palajaa hän koulustaan,

Niin kohta muistaa serkkujaan.

Niin itse unhottuu hän heihin

Ja tietämättä palvelee.

Mut aina sentään hallitsee:

Hyvehen valta suur' on meihin,

Kuin valo muovaa kukkasia,

Niin hänkin ympäristöään.

Ah, onnellista aikaa silloin

Kuin valaisee hän perhettään.

7/8 1888.

MATKAVAUNUSSA.

Minä myrskyssä ja pakkasessa

Kuljen kaupunkihin kaukaiseen.

Matka viipyy tuiskun tuprutessa,

Kylmänhenki pyrkii sydämmeen.

Kenties jähmettyisin pakkasehen,

Jollet sydäntäni lämmittäis.

Mieleni nyt siirtyy keväimehen,

Vaikka kuinka nurkat jyskyäis.

Vaikka torkun matkavaunussa,

Vieras kansa ympärilläni,

Mielessäni kotivalkea

Leimuaa, kun muistan silmäsi.

Königsberg 5/3 1888.

YÖLLÄ.

Nuku, armas, siellä kotosella,

Sisko kultasesi kupehella.

Silmiesi sinitaivosen

Kattaa kansi tummaripsinen.

Unelmista

Suloisista

Punehtuvat poskuesi,

Rauha täyttää sydämmesi.

Sydäntaivahasi kirkkahan

Uni verhoo untuvainen.

Sinust' annan kaiken maailman,

Ollessas noin ihanainen.

Mutta yö sun näkee vainen.

Königsberg 4/3 1888.

VÄLTÄN PULAN.

Sinä kullan murunen,

Kullan puhtahimman.

Minä vasken palanen,

Vasken ruosteisimman.

Minä kultahan kun sulan,

Vältän ruostumisen pulan.

21/3 1888.

AURINKONI.

Kuu kiertää maata yhtenään,

Se siit' ei pääse minnekään.

Maa aurinkoa kiertelee,

Siit' elää, siitä riemuitsee.

Ja minun sydämmeni, se

On pyhitetty Hellille:

Hän maani, aurinkoni on

Ja taivahani tahraton.

1888.

HENKENI.

Mun henkenikö vanhettuis?

Ei koskaan, milloinkaan!

Se on kuin taivaan tähtönen

Ikuinen loistossaan.

Se yhtyy tähtein kiertohon

Ja kulkuun auringon,

Maan kaikkein maitten keväimeen

Se yhdistynyt on.

Ja kaikkein kansain innostus

Minussa puhkeaa

Ja kaikkein aikain toivehet

Mun toivomahan saa.

Ja kiihkot kaikkein hurjimmat

Mun nostaa kuohumaan.

Mut sydämmeni kuvastaa

Myös taivaan kirkkainnaan.

Syliini tullos, immyt, siis

Kevääsen ainaiseen!

Sun nuoruutesi kautta taas

Ma liityn nuoruuteen.

Jos sitten tappais minut syys

Ja talvi hautoais,

Niin joka kevät henkeni

Elohon puhkeais.

Ja niinkuin meri virrat maan

Poveensa painaltaa,

Niin suonet kaiken elämän

Minuhun pulppuaa.

l5/1 1889.

MUISTELLESSA.

Maailman pauhinassa

Sinutko unhotan?

Sinua muistellessa

Unhotan maailman.

Sinua muistellessa

Mieleni rauhoittuu.

Maailma pauhatkoonkin,

Mieleni rauhoittuu.

Kuvasi sydämmeeni

Suloa ammentaa,

Kuvasi mielestäni

Pahuuden kukistaa.

Sinua muistellessa

Katselen taivaaseen,

Tarkastan kotijärven

Tyynehen syvyyteen.

VILSKEESSÄ.

Joukot vilskuu ohi silmiäni,

Yksin, armas, asut mielessäni.

Istun, syön, juon täällä ulkona

Aatokseni seuraa sinua.

Katua kun astun valtavata,

Silmissäni huomattavaa sata,

Joukossa tok' etsin sinua,

Silmies ja sielus suloa.

Silmä etsii, joutuu petetyksi:

Yks on Suomi, Hellikin vaan yksi.

Silmää viehättää voi tuhannet,

Yksin sydäntäni hallitset.

Katuvarret kantaa loistavinta

Tavarata kaikkein kallihinta.

Silmiäni kiehtoisivat ne,

Jos ne ostaa voisin Hellille.

Sit' en voi. Ne hylkään hyvillensä.

Köyhä lahjoittaa vaan sydämmensä.

Kaksi uskollista sydäntä

Kaks on rikkauden lähdettä.

MERELLÄ.

I.

Syvästi meri huokaa,

Sen rinta kuohuaa.

Mut rauhallisna taivas

Valoa vuodattaa.

Min' olen meri, minä,

Levoton, aaltoinen.

Sin olet taivahani,

Valoisa, rauhainen.

II.

Jos kanssani laivass' oisit,

Jos ynnä nyt kuljettais,

Niin maailman myrskyt meitä

Ei epäilyksehen sais.

Vaan saaren kaukaisen rantaan

Meit' tuuli tuutien veis.

Siell' ain' olis kevät-ilma

Ja lintuset lauleleis.

Siell' aina on kevät-ilma

Miss' asuvi rakkaus:

Siell' onnellisten on saari

Ja riemujen rikkaus.

III.

Kuvasi, armas, kannan

Nyt vasten rintoain

Ja sinut itses kätken

Syvällä sielussain.

Voi laivan myrsky murtaa

Ja kenties uppoan,

Mut sinut sielussani

Vien aallon pohjahan.

SE.

Ken ei voisi loistoakin voittaa,

Kun sit' elämänsä läpi koittaa?

Ken ei ulkokauneutta saisi,

Kaikkensa jos sille lahjoittaisi?

Rakkautta tuskin ostaa jaksaa,

Myös ei myödä: — lempi lemmen maksaa.

Se on rikkain, jota rakastan,

Kaunihin se, jonka omistan.

UNESSA.

Sinua suutelin unissani.

Niin puhdas oli se kohtaus.

Olin äärettömästi onnellinen.

Niin syvä oli se rakkaus.

Ei himon hiutua karkeata

Viel' yhtynyt siihen suudelmaan,

Vaan murheen sortama mieli siinä

Sammutti onnenjanoaan.

Mut sitten erosimme — sin' itkit

Ja minua vihloi niin haikeaan.

Sen teki aatos, tuo julma aatos,

Ett'emme yhtyisi milloinkaan.

SIITÄ HERÄTTYÄ.

Miks uskonut olen joka solun

Ja joka rahtusen, hiukkasen

Meiss' olleen toisiamme varten?

No miksi houkko nyt uskoin sen!

Kaikk' usko onko vaan pettymystä,

Vaan hetken lievitys sairaallen?

Totuutta varmaa vartoessa

Vaan satu kerrottu lapsellen?

TOTELKOON!

On hulluus järjen silmillen,

Kun Helliä rakastan.

Mut luonnonlait on sydämmen

Ja niitä noudatan.

Ei järki kauan vainottu

Ja vaivaiskasvuinen,

Voi luonnon mieltä ymmärtää —

Totelkoon nöyrtyen!

Tai kasvakoon ja nouskoon se

Sydämmen suuruuteen,

Niin eivät aina riitele,

Vaan käyvät rinnakseen.

Ja sitten — sen jo aavistan —

Ei naura järkikään,

Ett' Helliäni rakastan

Kuin valo lämmintään.

ILOITSE.

Iloitse, Helli, pilvet pois,

Ja nauti elämästä!

Sydämmes auki luonnolle!

Juo reippautta mielelle

Elämän hyörinästä.

Siks on niin kaunis maailma,

Siit' että iloitsemme.

Iloa suosii Jumala,

Vaan murhe pitää nurjana,

Ilo on kiitoksemme.

Iloitsee päivänperhonen,

Iloitsee kevätkukka.

Syy iloita on ihmisen,

Elämä olkoon ikuinen

Tai periköön sen hukka.

Iloa, tyyntä riemua

Siis sydämmeesi päästä.

Ei kevätpäivä valoa

Ja lintuin riemulaulua

Maan asujilta säästä.

Kun joutuu syys, niin silloinkaan

Iloa elä heitä.

Se sydämmeesi rauhaisaan,

Kuin lampun valo varjossaan,

Maan myrskysäiltä peitä.

Kun kuihtuu ruusut nuoruuden,

Keväimen lyhyt laina,

Sydämmen ilo hiljainen,

Elämän puhtaan kukkanen,

Se suojaa, armas, aina!

Kun kohtaat milloin murhetta,

Se kestä uljahana.

Siit' ylene taas puhtoisna,

Kuin valkojoutsen aallosta,

Iloisna, kirkkaampana.

VUOSI 1891.

UUNNA VUONNA.

On vaipunut vanha vuosi.

Ja yöhön se haudattiin.

Ja katkerat muistovirret

Sen haudalla laulettiin.

Se vuotten parvesta painui

Kuin rosvokin joukostaan,

Jok' ahneuskiihkossa ryntää

Työkansahan rauhaisaan.

Viel' uhkaushuudot soivat

Ja kansa on vauhkona —

Uusvuosi, oi tervetullut,

Jo Suomea rauhoita!

Uus aika, oi tervetullut,

Jo viihdytä voimakkaat,

Ett' onnentoukoa tehdä

Voi pienet kansat ja maat.

Mut voima jos raa'ast' uhkaa

Lait polkea pohjiltaan,

Uusvuosi ain' uskollisna

Käy oikeutta puoltamaan!

Vie Suomen kansa kuin ennen

Ohi nielujen, kuilujen,

Vie vierellä kansakuntain,

Läpi turmion tuiskuisen!

Uusvuosi, säilytä miehet,

Ain' alttihit uhraamaan:

Oman voiton, onnen ja hengen,

Kun vaarassa on etu maan.

Uusvuosi, varjele maata,

Elä synnytä pettäjää.

Jos syntyy, sammuta henki,

Ett'ei elinpäivää nää.

Ja syntynyt liekkö jo kurja,

Se painajaisvaivoin lyö!

Ja ruumiinkoi hänen luunsa

Ja hengentarmonsa syö!

Mut uskollismieliset, uljaat,

Uusvuosi, jo siunaa ne!

Ja kunnioin, onnenpäivin,

Uus aika, ne palkitse!

Ja kansa jos missä torkkuu,

Sen korvihin toitota:

Olemustasi vaara uhkaa,

Pysy virkkuna, valveilla!

AHTAISSA OLOISSA.

Korsikossa pörriäinen yritteli lentoa, Mutta varvut vaiveroiset tielle loivat vastusta. Työnsin sille sauvan pään: Nousi — läksi lentämään!

Keskeltä tuon törkyjoukon onkin nousu hankalaa: Ylös ahdingosta koittaa — silloin alas tupsahtaa. Vaivoin, vaikka siivet on, Siitä pääsee lentohon.

30/6

KANSANOPISTORUNO.

Hämäläisten kesäjuhlaan Tampereella.

I.

Nouskaa maamme harjanteille, nähkää kaunis Suomenmaa.

Kuinka pellot viljavoivat, vetten rannat kukoistaa,

Kylät kasvaa kaupungeiksi, nousten vetten vieremiin,

Liike liukastuu ja teitä juoksee kolkkiin syrjempiin.

Missä ennen hyinen halla särpi vuoden toivehet,

Siellä nyt on talo kaunis, pellot viljan aaltoiset.

Missä sorsa rauhass' ennen souti — höyry huhkii nyt.

Sitkeästi maata, vettä kansa tää on viljellyt.

Nähkää täällä uuras kansa, juro, jäykkä luonnoltaan,

Mut sen murtumaton tarmo viljellyt on meidän maan.

Vankka tarvittiinkin voima hallaa, nälkää kestämään,

Kestämähän vainovaltaa, sortumatta jännettään.

Meidän isät, jäykät Jäämit, syvän kynnön kyntäjät,

Kuokkamiehet, aatran urhot, kovan koulun kävivät.

Lännen opit, oikeudet omistivat voimakseen,

Kansan ydintä ei nähty muukalaiseks muuttuneen.

Suomalaisna on se ollut, pysyy suomalaisena.

Omast' itsestään ken luopuu, menettääpi kaikkensa.

Kulkee vieraan varjona ja jättämättä hedelmää,

Vihdoin kesken kevättänsä yöhön, myrskyyn häviää.

Nytkö häviäis tää kansa, nytkö valonpäivinään?

Pimeäst' on päivään päästy, ken nyt pettäis itseään?

Kansansako pettäis, maansa möisi leivän kannikkaan?

Luopuisiko Suomen suku parhaimmasta luonnostaan?

Lännen valta meilt' ei vienyt Suomen mieltä, kieltäkään!

Idän pilvetkö nyt peittäis Suomen päivän hämärään?

Pimeyden joka pilkku, raakuus — viekää meiltä ne!

Mutta Suomen mieli, kieli — niiss' on meidän valtamme.

Siin' on Suomalainen pohja, suurin vaivoin viljelty,

Siltä pohjalt' ellös sorru, ellös eksy, hämmenny!

Siitä kasvaa kaikenmoinen jalo, kaunis viljelys,

Siitä Suomen kansan onni, toivo, turva, edistys.

II.

Niin muinen kerran raaka rosvojoukko

Se syrjäkylän viljamaille marssi,

Se pellot polki, ryösti kuhilaat

Ja kylän kansan, itse isännät,

Nuo viljelijät, pellon perkaajat,

Tuon vapautta nauttinehen heimon

Se kytki käskettäviks orjikseen

Ja armottomast' otti heiltä maan.

Ei auttanut, vaikk' uljas kyläkunta,

Kuin sankarit, maatilkkujansa puolti,

Ja moni silloin taistellessaan sortui,

Perintömaataan hurmein kostutellen,

Kun illan rusko kultaa päivän laskun

Siin' uskossa, ett' uusi päivä koittaa,

Jok' auringon taas nostaa taivahalle,

Tuo linnut laaksoon, maille vapauden.

Ei auttanut, vaan joukko suuren suuri

Löi kylän kansan, painoi pakkotöihin

Ja herraks asettui se toisen maalle,

Kuin omin vaivoin viljellyt sen oisi

Tai omat isät panneet perustuksen.

Ei siinä kyllin, että kylän sorti:

Tuo rosvojoukko vielä julkeasti

Ja ylvästellen kertoi maailmalle,

Mink' oli suuren sankar'työn se tehnyt,

Kun suuri joukko pienen heimon voitti

Ja onnelliset onnettomiks painoi.

Mut mennyt on se rosvovallan aika,

Se aika, jolloin huokas ihmissydän,

Kun riutua sai julman voiman alla.

On kylä taaskin kahlehistaan vapaa,

Sen oma henki särki väkivallan,

Sen sankarien työt ne päivän nosti

Ja vapauden linnut kutsui laaksoon.

Mut miksi vielä meidän päivinämme

Suur' kansakunta pientä poljeksii,

Sit' ahdistellen, varsin vainoellen,

Kuin rikkonut ois pieni suurta vastaan?

Pien' edistystä rauhoin, rakkauksin

Vain etsii, noudatellen luonnettaan, —

Ei muita sortaen ja solvaellen,

Ei karsastellen suurten kunnioita —

Tuot' oikeutta itse luonto puoltaa.

Miks tallataan siis luonnon kantalait?

Mut kaikki sorto jäännöstä on noista

Ajoista julmista ja katkeroista.

Viel' luonnon oikeus ja ihmisyyden

Voi häätää vääryyden ja pimeyden.

III.

Tää meille armas Suomen luonto

Se meitä muodostellut on,

Sen ankaruus, sen hyvänsuonto,

Ne vaativat työn, taistelon.

Me korvet täällä viljelimme,

Ne kesytimme, valloitimme —

Ken uhkaa meille turmion?

Meit' ei lie koskaan hemmoteltu,

Siit' ansio on kohtalon;

Vaan koeteltu, kiusaeltu

Meit' usein raskaastikin on.

Kun Luoja myötämatkan antoi,

Niin työmme hedelmiä kantoi,

Siit' aina kiitos soikohon!

Mut väärän vallan myrkkykohtu

Jos maahan sorron synnyttää,

Niin silloinkin on meillä lohtu,

Kun kansa uskolliseks jää:

Kun itseään ei Suomi petä

Ja oikeuden tiet' ei jätä —

Ken voisi meidät hävittää?

Meiss' yksin, meissä itsessämme

Voi olla meidän puoltajat:

Kun mielet, voimat yhdistämme

Niin ylhäiset kuin alhaisat;

Kun tiedon tornit matkallemme

Me rakennamme johdoksemme,

Niin väylät selvät aukeevat.

Kuin rautaverkko yhdistääpi

Maakunnat toisen toiseensa;

Kuin järvet järviin vieriääpi

Maan halki ranta rannalta,

Niin yhtyköön myös Suomen kansa

Ja veren-, hengenvoimallansa

Itselleen olkoon muurina.

Pois kuolkoon vanha heimokiista

Ja ahdas nurkkakuntaisuus!

Meill' yhteinen on hengenriista,

Sam' entisyys, sam' aika uus.

Lait, laitokset meill' ovat samat,

Isien kätten vahvistamat

Ja niihin vakaa luottavuus.

Tät' oikeuden vankkaa pohjaa

Siis Suomi seuraa riennoissaan,

Mut valistus meit' uutta ohjaa

Sen perustalle laittamaan.

Ei jähmetyksen kuolemata,

Vaan edistystä kasvavata

Nuor' etsii Suomi innoissaan.

2/8

ELÄMÄ JA LEPO.

Bismarck lausuu: "Anna maata sen,

Jok' on levollinen, rauhainen."

Miksi sittenkin

Päivyt aamusin

Nousee taivahalle?

Miks se nostaa maan

Öisest' unestaan,

Elämää luo maailmalle?

Miksei luonnon maata suo

Rauhassa kuin nukkuu nuo

Vaipunehet kirkkonurmen alle?

Jos on valvovien huoli se,

Että nukkuvia tuudimme:

Miksi keväimet,

Nuoret, tuorehet

Tervehtivät meitä?

Miksei karhua

Talvimajassa

Lumi ainaiseksi peitä?

Eläväiset miljoonat,

Kukat, lintuin laulelmat —

Miksi, päivyt, herättelet heitä?

Tytär nukkuu päivän noustessa,

Uinuu neitsehisnä, armasna

Unta autuaan.

Miksi äiti vaan

Nyyhkii viatonta?

"Nouse, huoleton,

Veljes vesill' on,

Päivä tehtävää tuo monta!"

Miksei umpukan

Suoda uinuvan,

Neiden nähdä unta huoletonta?

Suurin, voimallisin elämä!

Mikset mertenkin suo levätä?

Miksi lähetit

Maahan sankarit,

Tapausten luojat!

Itsetuntohon

Kansa noussut on,

Hyljännyt jo unensuojat.

Tuntee onnenaan

Käyttää lahjojaan,

Itsessänsä löytää turvan tuojat.

Bismarck lausuu: "Anna maata sen,

Jok' on levollinen, rauhainen."

Maatkoon vainajat!

Unet rauhaisat!

Emme häiri heitä.

Maatkaa, väsyneet,

Paljon palvelleet,

Mekö moittisimme teitä!

Mutta, luontaiset

Voimat, tuorehet —

Ettekö jo unenhelmaa heitä!

* * *

Näen kuinka soita ja auhtoja

Ketoja muokataan.

Maan luonto nuortuen, tuoretta

Käy viljaa kasvamaan.

Ja järki kättä ja työtä käyttää

Ja koneet ihmisneroa näyttää.

Näen kuinka auringon valkeus

Työn avuks kiiruhtaa,

Ja tieto, kansojen kirkkaus,

Valloittaa maailmaa.

Mut muut' ei luonto voi rauhaa antaa

Kuin minkä toimi ja työmme kantaa.

Ja onni, minkä suo mielityö,

On maassa varminta.

Mut milloin — harvoin se hetki lyö —

Työ löytää omansa?

Se yhtä harvinaista on varmaan

Kuin löytää oikean oman armaan.

Toki levon rauhankin löytää se,

Ken työss' on tunnokas,

Ken vieras ollut on vilpille

Ja muille armias.

Työn sota, riennotkin vaikka pauhaa,

Tää vanha keino ain' antaa rauhaa.

YKSIN.

Yksin istun ja armastelen

Luonnon suurta maailmaa,

En voi kuiskata kullalleni

Mitä tunnenkin ihanaa.

Yksin astelen murhemielin,

Olen matkalla murtua.

Kenen kanssa voin neuvotella,

Kuka tahtoisi kuunnella?

Yksin aattelen lentomielin

Kauas taakse ja eteenpäin,

Syvällenkin ja korkealle —

Mutta yksin, vain yksinäin.

Yksin eksyn ja erhetynkin,

Yksin nousen ja lankean,

Yksin, itseeni luottamalla,

Työni, matkani suunnitan.

Lämmint' etsin tok' ympäriltä,

Rakkautta tok' ikävöin:

Senpä puute on kurjuuteni,

Siitä kärsin mä päivin, öin.

SE NAIKKONEN.

Allegoriia.

On nainen kiehtovan kaunis,

Kuin Vuoksikin niskaltaan;

Sen pyörteeseen kuka eksyy,

On hukkuva kerrassaan.

Se kielin viekkahin kietoo,

Yhä tarjoten kultia,

Donrannan ja Krimin viinaa

Ja tähtien loistoa.

Lupaellen untuvavuoteet,

Maat, mannut ja kartanot,

Mun vapauttani väijyy

Sen naikkosen suutelot.

Hän hekkumoiksensa vaatii,

Ett' itseni unhotan,

Ett' unhotan kansani, maani

Ja kieleni kalleimman.

Hän hekkumoiksensa tahtoo

Mua hallita orjanaan,

Ett' tahrisin kansani maineen

Petosjuonehen kurjimpaan.

Mun onneani ei etsi

Se kiehtovakielinen:

Hän haalii vain himon ruokaa,

Mun toivoni tallaten.

Hän multa nauttisi tenhon

Ja mieleni saastuttais,

Niin katkeruutta, en muuta

Minä palkaksi siitä sais.

Se portto viskaisi viimein

Mun nauruksi lapsilleen:

Te suomalaisen nyt näätte,

Petetyn sekä pettäneen.

Mut tuot' ei sieluni siedä,

Ei Suomeni kunnia:

Valon puolehen kansa kääntyy,

Sielt' etsien voimia.

Ei loisto, hekkuman pyörre

Sit' eksytä aaltoineen,

Jok' aina valkeutt' etsii

Ja oikeutt' ohjakseen.

Jos unhotan sinut, Suomi,

Mun itseni parhaimman,

Suon yöksi päiväni käyvän,

Suon silmäni sammuvan.

Jos unhotan oman kansan,

Mun henkeni hettehen,

Mun hyljätköön kotiranta

Kuin särjetyn ruokosen. —

Naisnaapuri kiehtovan kaunis,

Kuin Vuoksikin niskaltaan,

Sun orjaksesi ei suostu

Mun henkeni kumminkaan.

KOULULINNA.

Nyt sotakäskyn kuulla saatte,

Siis laukku selkään ottakaatte

Ja linnaan astukaa!

Se linna kylässä on tuolla,

Mäen rintehellä, päivän puolla,

Hei, sinne astukaa!

Se Suomen kivist' on ja puista,

Isien töistä siunatuista

Se linna noussut on.

Ei pyssyin pauke, tykkein kauhu

Sielt' uhkaa eikä ruudin sauhu,

Tok' on se pelvoton.

On linnan muoto kirkas, jalo,

Sen ikkunoista paistaa valo

Ja mieli lämpöinen.

On linnan uljas komentaja

Ei kenraali, vaan opettaja, —

On koulu linnanen.

Niin, sotakäskyn kuulla saatte:

Nyt laukku selkään ottakaatte

Ja kaikki tarpehet:

Ne kynät, vihkot, muste, taulut,

Ja kirjat sekä Suomen laulut,

Ja olkaa urhoiset!

Ken kestää linnan harjoitukset,

Hän suuret voiman ilmaukset

Voi kerran osoittaa:

Hän näyttää, ett' on suomalainen,

Jokainen, vankka muuri vainen,

Jot' ei voi kukistaa.

Jokainen oppii aikanansa,

Ett' on myös luotu Suomen kansa

Aseeksi korkeimman.

Ja kukin yksityinen meistä

Ei syntynyt lie turhan eistä,

Vaan syntyi valtahan:

Me itseämme vallitsemme

Edistykseen; mut orjaks emme

Suo Suomen henkeä.

On maassa paljon murtuvaista,

Mut mikä meiss' on suomalaista,

On aina säilyvä.

Siis, kaunis koululinna, loista

Ja hengen velttoutta poista,

Vapaiksi meitä tee!

Kun kukin meistä kohdastansa

On vapaa, silloin koko kansa

Vapaana työskelee.

VALITUS MIEHESTÄ.

Miehet — nehän maailman

Tällaiseksi loivat,

Naissuvulle katkeran

Kärsimyksen toivat,

Itse herrastellakseen

Naisen loivat orjakseen.

Mies on tehnyt raamatut

Varsin väärät, nurjat,

Joiss' on Eevat kuvannut

Sekä Saarat kurjat,

Joilla vaan on huolena

Omenat ja lapsensa.

Senpä vuoksi vielä nyt

Nainen lasta kantaa.

Ruokahuolet, keittelyt

Mies nyt hälle antaa.

Tuskin naisen salliskaan

Pistää päätään maailmaan.

Mies — no kukas sitten muu!

Naisen pisti häkkiin,

Jossa raukka tuhmentuu,

Jääpi niinkuin säkkiin.

Kureliivit — eikö net

Lie tuon häkin jäännökset.

Ken se neuvoi uskomaan

Miestä naisen pääksi?

Juuri miesi, noustuaan

Oikein itsekkääksi. —

Ikäänkuin ei naisessa

Äly oiskaan hienointa!

Mies, se julma, kylmä pää,

Nytkin ottaa, jättää.

Nainen tuskin hirviää

Tarjotakkaan kättään.

Mies — se hävyttömintä! —

Mont' on yksin jättännä.

Sama mies, se vietävä,

Kaikki vallat johtaa.

Senvuoks sota verisnä

Maailmaa nyt kohtaa.

Olis nainen vallassa,

Sodat käytäis sanalla!

Olis nainen vallassa

Edes miehen verran,

Silloin totta maailma

Parannettais kerran,

Epäkohtaa tuskin jäis —

Pois ne kaikki pyyhittäis.

Vaan nyt voittoon pyrkien,

Sotaa, sotaa käymme;

Kaikki keinot koitellen

Salaa, julki näymme:

Miehen sydän — ensin se! —

Järjen kyllä voitamme.

Sitten, naisen johdossa

Kun on kaikki mielet,

Maassa saadaan oikeutta,

Soipi sovun kielet.

Mieskin, vanhan tavan vuoks,

Pääsee neuvopöydän luoks.

NAISESTA.

Maankulkijoitten kummana

Käy pyrstötähti taivasta.

Sibillan lailla ennustaa

Se sotaa, nälkää, kuolemaa.

Sit' uskoo taikain uskojat,

Mut järjelliset nauravat:

Tuo kaasutähti ennustais!

Sen arvon sais,

Vaikk' itsetietoista ei sielua

Sen löyhäss' ainehessa asusta.

Mist' äly sille puhkeais?

Inehmo itsetiedoton

Vain luonnon leikkihyrrä on.

Kun usva aamun silmillä

On vailla rajapiirteitä,

Niin aurinko ei armainnaan

Sen läpi pääse loistamaan.

Siks etsii usva muotoja

Ja siittää kultakastetta:

Niin päivyt seitsenvärisnä

Voi päilyä,

Ja kastehelmen kautta kuultaen

On valo mettä luonnon huulillen

Ja luonnon sielu säihkyy helmestä. —

Tät' ennen nainen usvana

On ollut järjen otsalla.

Nyt tiedon päivän noustua

On nainen helmi loistava:

Kun uskon kaaos haaveineen

On saanut järjen rungokseen,

Kun tunteen-usva piirteet saa

Ja taide mieltä kirkastaa,

Niin nainenkin täys-ikäisen

On kasvuinen.

Ja silloin yhtä hyödyllistä on

Mies taikka nainen johtaa taistelon,

Kun ihmiskunt' ei kulje ontuen,

Vaan sukupuolet, ymmärtäin

Tointoistaan, käyvät vierekkäin.

Siis edistyksen vapaus

On meillä yhteiskalleus.

Sen kautta aukee yhteistie,

Jok' eteenpäin meit' ynnä vie.

Siis vapahaksi naisen työ!

Pois naisen hengen tieltä yö!

Pois ahtaat aatekerrokset,

Yön jättehet!

Niin näköpiirit uudet aukeaa

Ja olot täyteläämmät puhkeaa,

Kun kunkin luonto voittaa oikeudet.

Mut nainen tok' ei milloinkaan

Voi luopua naisluonnostaan.

VUOSI 1892.

ILTA TYYNELLÄ JÄRVELLÄ.

Tuoll' alhaalla välkkyvi pilviä,

Siell' aivan siintävi taivas.

Ja siellä, aaltojen kulkija,

Näen riippamastoisen laivas.

Ja eiköpä siellä leijaile

Maailma, jonnekka kuljemme.

Kuu siell' on ja laskeva aurinko,

On metsä, kallioranta.

Mut huiput niillä on hornaan päin

Ja korkeuksissa kanta.

Siell' astuu nauta ja ihminen

Kuin kattolautoja kärpänen.

Maa siellä on aivan nurjin päin,

Mut taivas on taivaanlainen.

Maan oloja järvikö pilkkaa näin,

Niin onko se veitikkamainen?

Tai liekkö sen käännetty maailma

Vain aallon nukkuvan unelma.

YKS.

On maassa monta rientoa,

Mont' uskoa ja toivoa

Kuin metsän latvoja.

Ne rinnan kilpaa kasvakoon,

Ne vievät työhön, taisteloon.

Mut kalleinn', armainna

On sielujemme suvantoon

Tää maamme painunna.

Jos riennot nostaa kiistoja,

Se elämän on luontoa,

Yht' emme unhota:

Taas vaaran, sorron uhaten

Mielt' yht' olemme jokainen

Kuin vuorta harmaata:

Tää Suomi, summa rientojen,

On meidän runkona.

Meit' innostuttaa valistus,

Lain turva, voima, vapaus,

Meit' ohjaa oikeus.

Mut niille työtä tehden, ne

Kun kansan omiks tahdomme,

Meiss' yks on toivomus:

Ett' isänmaalle, Suomelle

Niist' elpyis kukoistus.

Kun toimi, taito, ahkeruus

Ja hyve, kaunis kuntoisuus

Tääll' ilmi puhkeaa;

Kun karttuu riista, rikkaus

Ja viljelyksen vilkkaus —

Nuot meitä innostaa.

Mut intoon liittyy ajatus:

Noin kukkii Suomenmaa!

Ja viljelys kun versoo niin,

Ett' ihmishenki kauneimpiin

Helähtää kukkasiin;

Kun tiede, taide helmivät

Ja soiton, laulun helkkinät

Kun suoltuu sydämmiin:

Saa Suomi mielet kylmimmät

Ihastuskyyneliin.

Kun kansa kaikin lahjoineen

On hedelmöivä Suomelleen

Kuin pelto viljava,

Niin hallan hammas murretaan,

Ei vihollisen sortokaan

Voi maata turmella.

Ken ihmisyyttä laihossaan

Voi suohon sulloa?

Kuin järvet sadat tuhannet

Ja virrat, kosket kuohuiset

Tät' yhtä kaunistaa,

Niin rikkahimmat rientomme

Ne kuohuvat kaikk' yhdelle:

Se yks on Suomenmaa.

On sydän meille maamme, se

Elomme nuorentaa.

HÄMÄLÄISTEN LAULU.

Uusi laitos.

Suin emme suurentele me,

Tok' arvoamme tunnemme,

Kun meilläkin on työ:

Me viljelyksen vartijat

Ja korven kolkon raatajat.

Ei leikin, jouten, mieroten

Tää kansa leipää syö.

Työ tyyni, jäykkä, kuuluton

Loi viljat meidän peltohon

Ja poisti hallayöt.

Niin savinen kuin liejumaa

Se kasvaa viljaa, pellavaa,

Niin nostaa kylät, kaupungit

Ja kultaa vetten vyöt.

Nää laajat viljelykset me

Ain' uskollisna suojaamme,

Kuin ennen, vasta myös.

Näill' armahilla rannoilla,

Hämeemme kyntökunnailla

Sä, entispolvi ponnekas,

Yöt voitit, synkät yös.

Yöt kestit, sorron, kuoleman,

Myös voitat öistä julmimman,

Sokean hengen yön.

On Häme hidas, moititaan,

Mut valonviljaa korjaamaan

Se ensi miesnä rientänyt

On, tehnyt suuren työn.

Hitaita milloin kiusataan

Meit' itsestämme luopumaan

Ja mit' on kalleinta.

Mut aikanaan myös pontevat:

Kun muut jo rientoon uupuvat

Ja kesken heittäisivät työn,

On meissä tarmoa.

Ja vapauden ytimen

Me tallennamme Suomellen:

Itseisen luontomme.

Vapaana kun tää pohja on,

Niin vilja Hämeen vainion

Myös kattaa kauneudellaan

Ja kypsyy korjuulle.

On Häme pellon, vetten maa,

Työn, toimen, viljelyksen maa

Ihanarantainen.

Kun minkä tänne istutat,

Sen juuret syvään juuttuvat.

Muut laulun tallensivat, me

Totuuden siemenen.

Voi aika muuttaa kuortamme,

Mut sydämmemme luonne se

On Suomen selkäpii.

Kuin harmaat louhivuoremme

Me pettämättä kestämme,

Meiss' ain' on Suomi vankkana,

Muut joskin horjehtii.

Siis nouse, loista, Hämeenmaa,

Ja kanna Suomen kunniaa

Aikoihin vastaisiin.

Kuin honka pulska pilvihin,

Niin nouskoon kirkkain toivoskin,

Mut työsi aina juurtukoon

Sun luontees syvyyksiin.

KAKSI NÄLKÄÄ.

Kamarissa istui koulupoika,

Käsi poskell', itku silmässä.

Poloiselta silt' ei luku luista,

Vaikk' on kirja auki pöydällä.

Vasen käsi kantaa pettupalaa,

Sille silmä kyyneliä valaa.

Poski kalpea, hän istuu siinä,

Neuvotonna kaipaa neuvoa:

Rahaa, ruokaa kodista hän vartoi,

Mutta näytteheks sai pettua,

Mustaa, katkeraa kuin murhe itse,

Joka polttaa, viiltää sydämmitse.

Hyyryt, koulumaksut häntä painaa,

Eväsleipä kaikki lopuss' on.

Kotipuolta köyhyys ahdistaapi,

Täällä hän on outo, turvaton.

Kouluhun miks äiti lastaan laittoi,

Viimeisen ruisleivän hälle taittoi?

Miksi hälle tiedon-into luotiin,

Vaikka koulunkäynti kallis on?

Miks ei oppi ostamatta vuoda,

Niinkuin virtaa säde auringon?

Raha poistaa rikkahitten surun,

Köyhäkin tok' kaipaa tietomurun.

"Viime viljaleivän, poikaseni,

Mukanas sait", äiti kirjoittaa.

"Viime leivän, viime markat annoin,

Nyt en penniäkään irti saa.

Kotona on meillä pettu silkka,

Sille särpimenä maidon tilkka.

Isäsi läks etsimähän työtä,

Rautatielle luulen mennehen.

Mutta kultaa sieltäkään ei kuulu.

Vanhin siskos läksi mierollen.

Nuorin nukkui rinnoilleni vasta,

Taudin tuska kiusannut on lasta.

Lapselta on työläs työhön päästä —

Jospa edes mistä työtä sais! —

Eiköhän ne herrat kaupungissa

Sua, poikaseni, armahtais.

Sitten, kunhan kasvat suuremmaksi,

Voisit nousta maalles maksajaksi."

Poika nousi tuoliltaan. — "Oi, äiti!

Kärsimyksiäs en sietää voi.

Suruttako poikas ruista söisi,

Kun sun mieltäs kurjuus katkeroi?

Avuksesi tahdon työhön rientää,

Kodin kärsimyksiä niin lientää.

Koettaa tahdon enkö toimeen pysty,

Kättäkin kuin kirjaa käyttämään.

Mies se täytyy minustakin tulla,

Eihän kurjuus kestä yhtenään.

Kerran päivä Suomellekin loistaa,

Ruumihin ja hengen nälän poistaa."

AJATUS JA JULKISUUS.

"Ei uskon asioista saa

Noin julki aatella.

Jos mieles muista eroaa,

Se itse tallenna."

Jos luonto tuntee rinnassaan

Erikoisen kukkasen,

Se eikö käyttäis oikeuttaan,

Sen tuoden ilmoillen?

Niin saarnatkaatte orjille,

Mut luonto vapaitten

Ei sammu — julki puhkee se,

Valohon aueten.

Lie Sokrateskin luontoa,

Mut vastoin kansaa hän

Julisti uutta uskoa —

Se maksoi elämän.

Ja Galileikin munkeillen

Maan pyöreäksi loi. —

Kun totuus pyrkii ilmoillen

Niin minkäs sille voi!

Niin Lutherit ja Zvinglit — he

Miks eivät vaienneet?

Ois rauha jäänyt kirkolle

Ja kansat uinailleet.

Elämä ei voi vaieta,

Vaan uhkuu uudelleen.

Niin vanhan viljan kuoltua

Uus nousee kukkaseen.

Niin pienillä kuin suurilla

On riemu rinnassaan,

Kun valon nähden puhjeta

He voivat maailmaan.

Valohon, julkisuutehen

Myös aatos kirmahtaaa.

Ken luvan antoi? — Luonto sen

Vapaaksi oikeuttaa.

JULKISUUS.

Se aik' on mennyt menojaan,

Jolloinka munkki yksin luki,

Ja oudon kielen kauhtanaan

Hän kaiken viisautensa puki.

Maat silloin paavi pannasi

Ja pappi sielut kahlitsi

Siteillä hirmuisilla.

Nuo kahleet katkoi aika uus

Ja julkisuus.

Sen hengen aik' on sammua,

Jok' arkaeli julkisuutta

Kuin konna siivo-seuroja.

Ja ken nyt kätkee viisautta

Ja tietoa kuin saituri,

Hän rakkaudetta kuihtuvi

Kuin kellarissa kukka.

Valohon pyrkii aika uus

Ja julkisuus.

Niin ennen valhe petosta

Opasti, kutoi juorujansa

Kuin lukki viekas verkkoja

Ja niihin juoksi tuhma kansa.

Nyt ajan sana julkinen

Kuin päivä paistaa kansoillen,

Tuop' oikeudet ilmi.

Niin kansat ohjaa aika uus

Ja julkisuus.

Niin monta kertaa polkenut

On julkisuutta väkivalta,

Mut oikeus on tempaissut

Taas sanan irti painon alta.

Se sana, lentoon päästyään,

Taas levittääpi siipiään

Ja tuomii painajaiset.

Vapaaksi pyrkii aika uus

Ja julkisuus.

Valittiin ennen harvat, nuo

Sai kuulla julkisuuden kieltä;

Nyt sanat kiitää kaikkein luo

Ja kuulustelee kaikkein mieltä.

Kuin ilma, päivän paiste, niin

Vapaaksi sana aiottiin

Ja omaks ihmisille.

Nyt jokaist' etsii aika uus

Ja julkisuus.

Käy, vääryys, julkisuuteen, käy!

Niin oikeus ryntää sulle vastaan.

Käy, pahe, ilmoillen ja näy! —

Jos pimeys vaan päästää lastaan, —

Niin hyve, kunto voimakas

Ne valoss' on sun voittajas,

Ja mik' on outo, tumma —

Ne kaikki vatvoo aika uus

Ja julkisuus.

VUOSI 1893.

MERIMATKA.

Laiva kotirannassa

Kauan vartoi lastissa,

Vartoi myötätuulta,

Viedäksensä maailmaan

Tavaroita Suomenmaan,

Vartoi myötätuulta.

Tuuli heräsi,

Purjeet kohosi,

Kotiranta jäi ja jäi.

Monet hellät sydämmet

Sinne jäivät — liinaset

Liehuivat vain sieltä

Rakkauden kieltä.

Kotiranta jäi ja jäi.

Oikein oiva vauhtia

Mennään alkumatkassa,

Kautta tuttujen salmien,

Tutun tuulen liekuttaissa,

Laivan mieli ja miehien

Kiitää kaukaisissa maissa.

Mutta mielen lentokuvat

Tosityössä kukistuvat.

Joutuu sitten ilmat kurjat,

Vaihtomieliset ja nurjat,

Tuuli kieppuu siellä täällä

Eikä viihdy millään päällä.

Idät, lännet, pohjat pyörii,

Kaikki ilman kulmat kierii.

Ilmattaret, hurjat naiset

Pitävät kai tanssiaiset.

Kulkee monet virtaukset

Ristiin, rastiin,

Vaan ei mitkään viimahdukset

Viihdy mastiin.

Perällä kun pohja teutoo,

Kokass' etelä jo reutoo,

Kumpikin ne jättää pian

Uuden tuulen tulla sijan.

Moisten henkivirtain kanssa

Lainehet käy kummissansa,

Sinne tänne huikennellen,

Neuvotonna lieksahdellen.

Mielessä on suuntaa sata,

Mut ei yhtään vakavata.

Jotain uutta tuumaa tässä

Harkitaan — lie syntymässä.

Niin akanvihuri äkkipää

Nyt ryöpsähtää.

Sen iilipilvi lennättää.

Se luulee laivat kääntävänsä

Ja luonnonvoimat säntiltänsä

Ja merenpohjat nurin närin,

Sielt' etsivänsä salakarin

Ja siihen ruhjovansa laivat,

Niin päättävänsä matkavaivat.

Se kohisee

Ja tohisee,

Se nostaa meren huomiota

Kuin nousemass' ois suuri sota. —

Kun laivaväki

Sen kumman näki,

Se kietasiikse öljytakkiin

Ja rasvalakkiin,

Niin valvovaksi

Ja hartahaksi. —

Mut iilipilvi vihuroi

Ja räiskää, roiskaa minkä voi.

Se sataa rapsuttaa

Ja laivaa liekuttaa.

Se puskee, pauhaa, pohtaa,

Kuin uhkamieli sukeltaja

Tai ahnas aarteen tavoittaja

Se syvyyksiä kohtaa.

Se väsyy, taukoaa

Ja jälleen ponnistaa,

Mut väsyy aina vaan

Ja vaipuu, pettyneenä voimistaan.

Laivan mielestä ei jää

Matkan pää.

Vaikka venhe väylältään

Joskus poikkeaa,

Se tok' yhtenään

Sinne palajaa.

Noutain hetken tuulten tarkoitusta

Matkustaja voittaa kokemusta.

Vanhan tuulen maininki

Silloin tällöin loiskuvi,

Laivan kylkeen läikähtää,

Hervotonna siihen jää.

Sekin suunta puski aikanaan —

Raukeaa nyt vuorostaan.

Illan tullen tuuli herää,

Aallon henki virkoaa.

Vieno myötätuuli

Purtta tuudittaa.

Laivan saumoiss' ei nyt ruska

Myrskyn tuska,

Mennä vierii verkalleen.

Ei se kieku

Eikä lieku,

Vettä viiltää tasaiseen.

Ilmass' ei nyt kuulu uhkaa,

Ei se vongu, sen kuin suhkaa,

Niinkuin palkeet seppää palvelee.

Yö jo lähenee.

Vilvas tuuli purjeet pullistaa.

Laineet haastelee —

Ken se luonnon kieltä oivaltaa?

Merimies nyt harrasna

Seisoo laivan kannella.

Kirkossa hän nuokuten

Kuuli saarnat pappien.

Täällä tähtitaivaan alla

Mielellä nyt valvovalla

Luonnon sanaa tarkastaa.

Luopi silmät meren yöhön:

Sieltä kiiluu, kimaltaa

Miljoonia parvia

Kipunia

Kirkkahia

Niinkuin kiiltomatoja,

Siin' ne välkkyy öisess' aallossa.

Syvyydessä helmiä,

Korkeudessa tähtiä,

Mieless' ajatuksia,

Työtä, vaivaa matkalla —

Siin' on luonnon totta, kaunista.

Taasen aamulla

Ilma uinahtaa,

Purjeet mastossa

Jouten tutajaa,

Laiva näyttää torkkuvan.

Merimieskin kopissaan

Kuuluu kuorsaavan.

Toiset korjaa touvia

Taikka paikkaa purjeita.

Päivä paahtaa taivaalta.

On suuren suurta ja mahtavaa,

On juhlallistakin täällä,

Kun meri taivasta kuvastaa

Näin kirkkahalla säällä,

Kun syvyys huokuu, huokuu

Ja laiva hiljaa nuokkuu,

Kun merimies laulussaan

Käy kaipaamaan:

"Niin kaukana kuin on maa ja taivas

Toinen toisestansa,

Niin kaukana täytyy merimiehen

Kulkea kullastansa.

Tuuli tuu, tuuli tuu, tuuli tuu!"

Tyyntä kestää kauemmin,

Kestää päivän, toisenkin,

Kestää ikäviksi.

Mitä hautookaan

Syvyys kohdussaan?

Mitä aikoo avaruus?

Ikävä kuin ikuisuus

Äärettömän suuruuden on hiljaisuus.

Meren laine laiskuuttaan

Homehtuu;

Luonto työstä, työstä vaan

Uudistuu.

Kapteen nurkuu: "Ennen myrsky,

Ennen hurja aaltoin hyrsky,

Kuin tää veltto toimettuus!"

On taas ilta.

Kokkapuolta taivahilta

Äänettömät liekit väikkyy.

Tuulee täältä, tuulee sieltä,

Vastatusten laineet läikkyy.

Meri kantaa salamieltä

Syvyydessään.

Mutta yöllä tuuli uhkee

Valtaan puhkee.

Meri uuden suunnan saa,

Yö ja myrsky liittoon yhtyy,

Työhön ryhtyy,

Raivopäisnä mellastaa.

Voimallisna aallot riehuu,

Kiihtyy, kiehuu,

Kuohuu, korskuu,

Pauhaa, parskuu,

Ylös mastoon roiskuaa.

Jyskii,

Ryskii,

Laivan laitaa pommittaa:

Saumat oihkaa,

Ruskaa, voihkaa,

Niinkuin sairas kajuutassa,

Outo merta kulkemassa: —

Hän surkeuttaan vaikeroi,

Kuin kurja sill' on elämä,

Jok' itseään ei auttaa voi,

Niin kurja, niin kurja elämä. —

Liekkikäärmeet uivat ilmassa,

Kirjaellen merta, taivasta.

Pauhinalla sortuu pilvet,

Kuin ois yössä inhat ilveet,

Sota julma, miekat, kilvet

Vuoroin siellä singahtaisi,

Kolkko vääryys voiton saisi.

Meri paisuu palleaksi,

Syvyys vuorehtii ja pärskii,

Milloin pyrkii pilviin asti,

Milloin aalto laivaan tyrskii.

Ilm' uhkii

Ja puhkii,

Se huokuu

Ja vonkuu

Ja mastoissa vinkuu. —

Jo lasti roikkuu kallellaan,

Mut ilma kiihkoilee ja yltyy vaan.

Tuntuu kuin ois viime hetki,

Meren pohjaan suorin retki,

Synkkää täällä, synkkää siellä,

Viittoja ei laivan tiellä.

Mutta kapteen karjuu yössä,

Miehet ankarass' on työssä.

Ne kääntää

Ja vääntää,

Ne veivaa

Ja reivaa.

Eivät päästä valitusta,

Taisteluhun pelko hukkuu.

Riehukoon yö, korppi musta,

Kerran, kerran sekin nukkuu.

Aikansa

Kaikella.

Vaihtuu tuulet, myrskyt muuttuu,

Luonto suuntihinsa suuttuu,

Ottaa uusia.

Yön työt päivä paljastaa,

Lastin rippeit' aalto kantaa:

Siinä uivat pitkät parret,

Paksut palkit, hoikat hirret.

Tuolta masto loitompaa

Siintää, niinkuin hukkuvainen

Auttajalle kättä antaa,

Vaikk' on apu myöhänlainen.

Miss' on nyt tuon laivan väki?

Rannallako?

Pohjassako? —

Taivas tietää, myrsky näki.

Mut on monta laivaa muita,

Myrskyn halki ohjatuita:

Toiset suurten perhoin lailla

Purjesiivet pullistaa,

Jotkut siipiä on vailla;

Niitä höyry ryskytellen,

Itseenluottain, intoellen,

Suoraa suuntaa kuljettaa.

Vapahina, uljahasti

Ulappaa kaikk' uivatten.

Miksi? Mistä? Minne asti?

Itse tietköön jokainen.

Kukin vastaa matkastaan,

Päästyänsä satamaan.

Aamun rinnoilla

Myrskyn kohdusta

Syntyi reipas myötätuuli,

Pulloposki, paksuhuuli.

Tarttuu laivan purjeihin,

Niinkuin poika urhoisin;

Se kuin pilvissä

Laivaa lennättää,

Että silmissä

Siintää matkan pää. —

Sydän oikein lämpiää. —

Viippoo, vaappoo, laiva luikuu

Aallon harjalt' toisellen,

Merikarjut vierell' uivat,

Hyrskis, tyrskis kilvaten.

Mieli rannan riemuja

Kuvaa kultaisiksi.

Tuuli purtta jouduta!

Miksi viivyt, miksi?

Merimies nyt rauhassaan

Työskeleepi laivallaan.

Lasti kalteva

Täytyy korjata,

Että väistyis vaara silloin

Kuin taas myrsky mylvii milloin.

Hetipä tuuli tuittupää

Kääntyy toisahalle,

Vinha aalto viilettää

Laivan loitommalle:

Riutuu mielen toivehet,

Toiveet liika varhaiset.

Tuuli tyyntyy vähittäin,

Nukkuu, raukeaa.

Tuulen vuoteheksi käy

Sumu sankka, tiet' ei näy.

Tuskin huomaa mistä päin

Reitti aukeaa.

Mutta merisairas se

Nousee kannelle.

Rantalintuja

Lentää laivalla.

Kalastajat kuutoista

Tuovat kaloja.

Terve, oudon rannan tervehdys!

Terve, kaikkein kansain veljeys!

Herää tuuli uudelleen,

Tuutii laivaa hiljakseen.

Illan suussa sumussa

Venhosta

Luotsi nousee laivahan,

Tuttu monen kulkijan.

Yö kun on

Valoton

Eikä kuu ja tähdet riitä,

Näyttää tulimajakka,

Toinen, kolmas tietä siitä

Meriportilt' oudolta

Rantaan kaupungin.

Kun on halki päivää, yötä

Nähty vaivaa, tehty työtä,

Joutuu vihdoin satama —

Kuka vartoo rannalla?

Kenen silmä siellä palaa?

Terve, ranta rauhaisa!

Joskus, joskus merimieskin

Rauhaa halaa.

Tyynessä nyt valkamassa

Laiva seisoo rauhassaan,

Kuin ei myrskyss' ankarassa

Taistellut ois milloinkaan.

Mut sen ympäri ja yllä

Elämää on yltäkyllä,

Pauhinaa ja paukkinata

Puuttumata.

1889-93.

SUOMALAISEN TEAATTERIN SYNTY.

Kirjoitettu Kaarlo Bergbomin syntymäpäiväksi 2 p. marrask. 1893.

Lausuttu suomalaisen teaatterin 25 vuosipäivänä 10 p. marrask. 1894.

Kas kuin lapset leikissänsä

Häämenoja näyttävät,

Kaks on hääparina tässä,

Onnelliset, viehkeät,

Kolmas pappi vihkimässä,

Sitten tanssit ketterät.

Kaikki käy kuin elämässä,

Leikiksi ei muisteta,

Lastuviuluansa soittaa

Nuorin poika pankolla,

Ilon, innon valta voittaa

Mielet pienten parvessa.

Toinen näytös: lapset leikkii

Vanhain perhe-elämää:

Tyttö tuutii vauvalasta,

Kehtovirttä visertää,

Poika kengittää hevosta,

Puuhevosta säyseää.

Kaikki käy kuin elämässä,

Leikiksi ei muisteta,

Onhan herkkä lapsen tunne,

Miel'kuvastin kirkasna.

Sinne pienet kiitää kunne

Suuret ajan virrassa.

Kolmas näytös: lapset leikkii

Hautajaisten menoja:

Pieni kuoli, kellot soivat,

Soipi laulu surkea.

Vanhempainkin mielet voivat

Tuota kuullen mustua.

Kaikki käy kuin elämässä

Leikiksi ei muisteta,

Aik'ihmisten tavat toimeen

Puhkeavat lapsissa.

Noin heräisi taide taimeen —

Kun ois tuota hoivata!

Neljännessä näytöksessä

Nuor' on impi tuskissaan:

Ilmoille hän tahtois tuoda

Kuvat kummat sielustaan,

Elämän kaikk' eljet luoda,

Nähtäviksi maailmaan.

Tahtoisi kuvata konnan

Kujeillensa, koukuilleen,

Näyttää narrin naurettavan

Elävänä, ilveineen,

Sankarinkin kunnokkahan

Kantaa arvon kirkkauteen.

Tuost' on impi tuskissansa,

Ei voi auttaa äitikään:

Isä tyttärensä toivot

Pitää melkein leikkinään:

"Turhia nuo tuskat, raivot,

Paras mennä miehelään!

Papiksi et kelpaa, tyttö,

Muuksi et voi toivoa." —

"Suo mun luoda elämästä

Maailmalle kuvia!

Elämästä — juuri tästä

Tulkita suo totuutta!"

Silloin sankar' immen luokse

Astuu, tarttuu kätehen;

Taiteen pappi luontoansa,

Valpas, säihkysilmäinen,

Euroopainen koulultansa —

Sydän suomalain on sen.

Immen temppeliin hän viepi,

Siellä hoitaa, kasvattaa.

Alkaa sitten viides näytös,

Esirippu kohoaa:

Immen sanat, kasvot, käytös

Elämätä kuvastaa!

"Suomalainen teaatteri!"

Huutaa kansa innoissaan.

Silmät säihkyy riemumieltä,

Eläköötä huudetaan,

Talvi riutuu suven tieltä,

Kukat kasvaa tukkunaan.

Kukkihin se impi peittyy,

Luonnon kevät tullut on,

Linnut laulukielin saavat,

Soitto liittyy voittohon,

Parantuvat tuskat, haavat, —

Ihme aavistamaton!

Viides näytös kestää vielä,

Suomalainen näytelmä,

Sama impi toimii siellä,

Kuningatar helmivä,

Elämän, totuuden tiellä

Palvelee hän ylintä.

Palvelee hän kauneutta.

Mutta ylipappina

Opin on ja luonnon tuote,

Jolla ain' on varalla

Viisas lause, varma luote:

Kaarlo Bergbom — kunnia!

TYÖKANSAN MARSSI.

Työkansa, nouskaamme!

Tuo entisyyden loistoisuus

Ja nykyisyyden mahtavuus

On työtämme.

Nyt painavatko meitä ne!

Ne niskoiltamme puistamme.

Täysikäisiksi kypsyttää

Meit' aika tää

Ja neuvoo menneisyys.

Työkansa, nouskaamme!

Työ korkeimman on tahtoa,

Mut kurjuus orjan kahleita —

Ne katkomme.

Siks emme raada juhtina,

Vaan luonnon eturinnassa,

Valoa kohti pyrkien,

Töin, taistellen —

Se meidän valtatie.

Työkansa, nouskaamme!

On meissä Suomi suurinna

Ja kansan voima vahvinna,

Me nouskaamme!

Kun perhekunnat, lapsemme

Me valvehille nostamme,

Ne uuden voiman tenhokkaan

Tuo maailmaan

Ja Suomen vahvuuden.

Työkansa, nouskaamme!

Meit' osa kallis vartoaa,

Töin, toimin, voimin valloittaa

Sen tahdomme.

Työn kunnia, työn arvo, ne

Ja valistus on toivomme,

Kaikk' oikeudet tasaiset,

Tiet avoimet

Ja veljein vertaisuus.

VUOSI 1894.

NUORUKAISEN MUISTIKIRJAAN.

Nuorukainen, soihtuasi kannat,

Tulta nostat, nostat korkeaan.

Valaistako maailmaa sen annat

Vaiko tuotat murhaa mailmaan?

Elämätä vaiko kuolemata

Ympärilles luonet hehkullas?

Rakennatko maata ihanata

Vaiko turmelet sen tarmostas?

Elämäsi antaa vastauksen:

Kuinka kesyttää voit luontoa,

Toteutatko maasi toivomuksen,

Sulle totuus onko kalleinta.

Horjahtanet — nouse pontevasti,

Pyri kehnosta ain' oivempaan,

Pettää voivat voimas useasti,

Hyvä tahtos älköön milloinkaan!

1888-94.

HALLITSIJAPARIMME HÄÄPÄIVÄNÄ.

Lausuttu Keisari-Suuriruhtinaan Nikolai II:n ja Aleksandra Feodorovnan hääpäivän juhlanäytännössä Suomalaisessa teatterissa 26 p. marrask. 1894.

I.

Niin sankka usva joskus peittää maan,

Ett'ei voi siintää valon tuikekaan,

Käyp' ihmiset kuin raskaan taakan alla

Ja himmeen silmän kohtaa kaikkialla,

Töin tuskin toivo jatkaa lentoaan.

Se jatkaa sentään: Halki usvien

Se pyrkii ilmakertaan kirkkaasen,

Sen silmä etsii tähtimaailmoita,

Siks yöt ja myrskyt, tyrskyt sit' ei voita,

Se löytää aina valon sätehen.

Se halki syksyn, talven pakkasten

On voinut löytää uuden keväimen,

Ja kautta takatalven, keväthallan

On toivo löynnyt lämmön, valon vallan

Ja hedelmiä luovan kukkasen.

Niin nytkin Suomi suruharsossaan

Jälestä vankan rauhan ruhtinaan

Luo silmät puoleen nuoren valtiaansa

Ja lohdutus on hänen rinnallansa:

Ihana "Päivänpaiste" loistossaan.

II.

Kun päiv' on noussut valtaistuimelle,

On kevät-aika, luonnossa on häät

Ja siivet kasvaa luonnon nuoruudelle,

Elämän riemun kaikkialla näät.

Valoisa lämmin lainehtien kierii,

Avaten kukkasen ja linnun suun,

Vapaina tuulet tuoksii, virrat vierii,

Virittää voimat työhön siunattuun.

Näin luonnonvaltakunnat pienet, suuret

Omia seuraa peruslakejaan:

On heillä eri luonne, tavat, juuret,

Mut kaikki luottaa valon valtikkaan.

Se valtikka se seuraa oikeutta,

Ikuista, joka mailmat järjestää;

Hyvyyttä seuraa se ja rakkautta,

Jok' eri muodot sointuun yhdistää.

III.

Terve, nuori oikeuden turva!

Terve, sulo lemmen "Päivänpaiste"!

Sulle suuret es'isäsi näytti

Oikeuden, laupeuden tietä,

Jonka kahden puolen kaunihisti

Kansakuntain riennot kukoistavat,

Kaikk' edistys, valistuksen vilja,

Vapauden ilmanalan anti,

Nopeasti nousee tähkihinsä

Alamaisten onnen vahvikkeeksi,

Hallitsijan töitten kunniaksi:

Kansan onni valtiaalle kiitos.

Tällä tiellä kaunis valtapari,

Kauan hallitkoon ja onnellisna.

Nouskoon heille työstä raskahasta

Sato herttaisia hedelmiä,

Sato kukkia ja kunniata,

Kiitoslaulut kansan sydämmestä,

Onnellisen, uskollisen kansan,

Jonk' ei sydän suulla teeskentele!

Nouskoon kuolemattomuuden kukka

Iät kaikki ihaeltavaksi

Miljoonien sydämmellä, suulla! —

Paras palkka oikeasta työstä:

Rauhallinen, moittimaton tunto!

Olkoon Valtijaamme ohjaksissa:

Vankka tarmo Ensi Nikolain,

Aleksander Ensimmäisen lempeys.

Aleksander toisen vapaa mieli,

Aleksander kolmannelta rauha,

Näiden kaikkein oikeudentunto,

Niin on ohjaksissa suurin kunto.

Nuoren suuriruhtinaansa häihin,

Lainkuuliaisna, uskollisna,

Näitä Suomi sydämmestään toivoo,

Toivoo pitkää onnen viljavuotta!

RAUTATIELLÄ.

Säkeniä säihkyy yöhön,

Höyry kulkee, kylvää ne.

Nouskaa edistyksen työhön!

Huutaa kone kansalle.

Mikä jyske, ryske, pauke,

Seudun kansa kavahtaa:

Uusi aika tästä aukee,

Kun näin matk' on joutuisaa.

Liike vilkastuu ja toimi

Valtaa salon sydämmet,

Työhön kutsuu kaikin voimin

Kansan joukot rauhaiset.

Vierähtää vaan anna vuotten,

Niin nuo suotkin kuivataan:

Miss' on liike, siell' ei suotten

Kansa jouda loikomaan.

Mutta valistusta meille!

Moni voisi hairahtaa:

Eksyy ehkä tuhman teille,

Pyörän alle lankeaa.

Seis! Kas tuolla kansan joukko —

Asemalle saavumme.

Terve, toisen seudun veikko!

Näin nyt helpost' yhdymme.

KUKKA LUMESSA.

On nurmen vihreys vielä

Niin tumma kuin nuorena,

Ja kuihtunut kukka nukkuu

Mun äitini haudalla.

Mut tuulen henki on raaka

Ja kalsea aurinko,

Ei hellyytt', armoa riitä,

Vaan luntakin vihmoo jo.

Voi ankaruutt' olojemme!

Vaikk' elämän voimat ois

Ja kukka hedelmän toisi,

Niin talvi sen sortaa pois.

SYYSTUNNE.

Syys-ilta on tyynen kaunis

Ja miettivän rauhaisa,

Mut luonnossa hiljaa hiipii

Himo hillitön: kuolema.

Se hehkuvin, ruskoposkin

Käy taivahan rantoja,

Ja metsien lehvät hohtaa

Sen kiehtojan kuumetta.

Kun missä on heikko, hento,

Sen ahmii se suudellen:

Niin kaunihin lammen kylmii,

Vie lehden ja kukkasen.

Ja hedelmät hienot korjaa

Se hekkumankiihkossaan,

Vaan muikeat pihlajanmarjat

Jää oksille nuokkumaan.

Käy haikea tunneviima

Läpi luonnon ja ihmisen:

Siit' yöksi on hautuva myrsky,

Himon temmellys kiihkoinen.

* * *

Mun mieltäni mustat muistot saartaa:

Näen veljeni kuolinvuoteellaan

Ja sairaan siskoni kalvaat kasvot —

Minä jäykistyn heidän vaivoistaan.

Näen julmana vääryyden ja sorron

Yli pienten ja heikkoin tallaavan,

Näen luonnon neitsyyden raiskatuksi.

Pahan ryöstävän kauniin maailman.

Niin vierien tuskissani vaivun

Syvyyden kuiluhun — unta nään:

On siellä kolkkoa autiota,

Ei tähteä, kukkaa yhtäkään.

On painajan taakka rinnoillani

Ja henkeni hiutumaisillaan.

Mut silloin toinnun ja silmät auki

Näen valkovaipassa kaiken maan.

* * *

Himo kuolema tok' ei ollut,

Se ei tappanut luontoa,

Sen vaivutti vain univerhoon.

Se kerran on nouseva.

Viel' elämän runko on vankka,

On vihreä kuusisto,

Yli maailman kirkas taivas,

Yli taivahan aurinko.

JOK' AIKA.

Jok' aika kevät on,

Jok' aika kesäkin,

Jok' aika syys ja talvi,

Jok' aika kaikkia.

Mut eri maissa vainne

Er' ajoin viihtyvät.

Jok' aika aamu on

On aina päiväkin,

Jok' aika iltaa, yötä

Ja unta, valvontaa,

Jok' aika taivaan soihtu

Lakia säätelee.

Jok' aika lapsuutt' on,

Jok' aika nuoruutta,

On miehuuttakin aina

Ja aina vanhuutta.

Mut puolestansa kaikki

Ne vuoroin vastaavat.

On aina myrskyjä

Ja aina tyyntäkin,

Surua, murhett' aina

Ja epätoivoa.

Mut toivokin ja riemu

Ne valvoo ainiaan.

Niin virrat henkiset

Jok' aika rientävät,

Tuhansin muodoin, aalloin

Ne leikkaa toisiaan.

Tuo suunta muunne muutti,

Muut tänne siirtyivät.

Mut kaikkiin muotoihin

On luonto väsynnä;

Kehitys, voima, vaihdos

On aina kestävä:

Elämä aina kestää

Ja jatkaa muotojaan.

IHANTEELLENI.

Meist' onko jo tullut loppu,

Näin kuollaanko nyt jo pois?

Pois kuollaanko toisistamme

Kuin meitä ei ollut ois?

No, jääpihän muistoksemme

Maan kummulle kukkaset:

Jää sorrettu rakkautemme

Ja murretut toivehet.

Ne saarnaisi maailmalle:

Ihanteet ovat turhat vaan,

Kuin väistyvä taivaan ranta,

Jot' ei saavuta milloinkaan.

Toki taivahan rantaa kohti

Yhä maailma matkustaa,

Ja milloin loppuisi yökin,

Jos taivaaton olis maa?

Niin huutaisin surun yössä

Minä toivoton huohottain:

Voi maailmaa ihanteitta,

Voi turhia toivojain!

Mut ei! Ihanteitteni taivas,

Pysy kaukaisin rantoines!

Niin kauan on rintani nuori

Kuin näen sinun kirkkautes.

Niin kauan kuin sinä siinnät,

Hätäpäiv' ei toivoa vie:

Surun, kuoleman tuolta puolen

Voi kuumottaa valon tie.

Ja toivonkin raunioilta

Viel' elämä virkoaa,

Kuin tuhkasta kaatun kasken

Vihannoitseva viljamaa.

HÖYHENKENGÄLLE.

Ah, jos rikas, nuorikin oisin,

Niin luoksesi liitäisin

Ja laulaisin sulokielin

Ja hehkuvin tuntehin.

Sinut laulaisin ihaninten

Maan impien maineeseen,

Sydämestäni helmivän virran

Sinun johtaisin sydämmeen.

Kuin joutsen joutsenen kanssa

Me hekkumass' uisimme

Tai yhdessä lentäisimme

Ihanammille ilmoille:

Ihanampihin aatemaihin,

Joiss' ei ole kurjuutta,

Joiss' ei sydän kylmänä siedä

Lähimmäisensä sortoa.

Tai kaksoissieluna nousten

Yli maata, yli maailman,

Me Suomelle soittaisimme

Valon virsiä kirkkaimman.

Valo, lämpö se lauluistamme

Elonvirtana vihmois maan,

Jäärinnat rikkoisi, kansan

Vapauttaisi vammoistaan.

* * *

Minä laulankin, palan, hehkun,

Rikas rintan' on nuoruuttaan,

Ihaelmani suitsutan sulle, —

Sinä tuskin kuunteletkaan!

Pojan heilakkeita on parvi

Mesihuulia muistossas,

Niin pitkä ja hauska on vielä

Sun rakkausohjelmas.

Sinä kuuntelet onttoa kieltä,

Kyläjuoruja, mairetta,

Ihaellen kuosien kukkaa,

Helyporvarin luonnetta.

Mukavuuksia mielesi hautoo,

Kotionnea jouteliaan,

Nimiarvojen sointuisuutta,

Rasituksia köyhän maan. —

Mut ohjelmaasi kun tanssit,

Pian raukenet, kyllästyt,

Ja rentona, hervakkaana

Kenen rinnoille heittäydyt?

Sinä silloin nuorena vanha,

Minä vieläkin reippaana

Luon uusia maailmoita

Ja valloitan uusia.

VUOSI 1895.

KOHTAUS HANGELLA.

Sulo tyttönen, hoikka ja reipas

Se hiihteli hangella.

Oli pakkanen poskia purrut —

Sekö talven on rakkautta!

Oli poskuet vaaleat vallan!

Jos pakkanen mies nyt ois,

Niin sillepä antaisin puustin,

Ett' ilma ja tantere sois!

Tai jospa nyt suudella voisin

Pois impyen poskilta jään! —

Olin kaino, en tohtinut — neittä,

Lumin ohjasin vain pesemään.

Hän kiitteli teeskelemättä

Ja suorasti. Voi mua, voi!

Hänen äänensä suopea, lämmin

Sydämmessäni soi, yhä soi.

KUKKIA TALVESSA.

Ken lausui, ettei meillä

Kukoista talvimaa?

Poluilla, mäillä, jäillä

Näen kansaa kukkivaa.

Tuoll' luistimet ja sukset,

Taas täällä kelkkoja

Ja reimat innostukset

Ne raikuu ilmassa.

Voi lunta ryöppyellä,

Voi soittaa pakkanen,

Mut Suomen sydämmellä

On toivon kukkanen.

Eloa posket hohtaa

Ja silmät säihkyvät,

Täys uskallus se johtaa

Nää mielet leikkisät.

Suo talven meitä purra,

Se voimat raikastaa;

Et huoli, Suomi, surra,

Kun nuoruus kukoistaa!

23/3

MÖKINPOJAN LAULU.

Minä vain olen köyhä poika,

Vähäpalkkainen työmies vaan,

Toki tyttöstäni minä lemmin,

Hänt' en vaihtaisi kultiinkaan.

"Mihin nait sinä?" Niin utelette.

Mökin vaaralle valmistan,

Pesän pienen; tyttöni tuopi

Tulen roihuvan takkahan.

"Vuota vuosia kymmenkunta,

Elä yksin, säästöjä tee!"

Niin rikkaat neuvovat mulle.

Mut nuoruus niin hupenee.

Niin kukkien kultainen aika

Ohi lentäen lieksahtais,

Eik' onnenkyyhkyni konsaan

Mun sylihini taas palajais.

Nyt terveys, voimien kukka,

Rusot poskiimme hehkuaa.

Ken moisen rikkautensa

Rahavoittoihin vaihettaa?

Maa, annahan töitäsi meille

Ja leipää työstämme tuo,

Mut nuorena meiss' ilon, lemmen

Verenlämpöä hehkua suo.

MUSTIAKIN JOUTSENIA.

Lapsuudessa mulle laulettiin,

Ett' on joutsenlintu valkea,

Siksi luettiin se puhtoisiin,

Mainittihin taivaan lintuna.

Minä kuulin, uskoin vahvasti, —

Mit' ei voisi lapsi uskoa? —

Kuinka valkojoutsent' ylisti

Kaikki, kiitellen sen laulua.

Pyhä laulu, laulu taivainen,

Valkojoutsen vaan sen laulaa voi;

Mustat ovat suku korppien,

Niiden suust' ei moinen sävel soi.

Tuota kummastellen kuuntelin,

Kaunis kasku lapsen korvillen;

Valkojoutsenista haaveksin, —

Mutta viisastui myös lapsonen.

Kävin kerran eläintarhassa.

Mustan, kaarikaulan linnun näin!

Onko silmäni nyt harhassa?

Ymmäll' aivan kysyin itseltäin.

Näenkö mustan korppijoutsenen,

Ylevän kuin koskaan valkea?

Kuulenko myös ihmelaulun sen —

Voinko korviani uskoa?

Musta joutsen taivaslauluineen —

Kahta kauniimpi on maailma!

Kaksin kerroin käypi sydämmeen,

Kun saa kuulla mustaa, valkoista.

* * *

Ennen yksin valkoihmistä

Ihmis-arvoiseksi uskottiin,

Musta neeker, juhtaeläjä,

Arvattihin orjiin alhaisiin.

Myöskin Valkosista arvoa

Voittivat vain luokat muutamat,

Jotka tunsi ihmetietoja

Taikka joitten napit loistivat.

Suuri joukko, "musta kansa" vaan

Peloin kuuli käskyn: "tottele!"

Kuivan leivän jyrsi loukossaan,

Kuivemman sai ruuan hengelle.

Nytpä toisin. Mustat joutsenet

Joutseniksi nyt jo tunnetaan,

Neekeritkin mustapintaiset

Voittavat jo ihmisarvoaan.

Hikiotsa työmies nostaa pään,

Vaatii vapautta, arvoa;

Itse tahtoo johtaa itseään,

Etsii oikeuden voittoa.

Riennä, työmies, nouse ylöspäin,

Mallinasi musta joutsen on;

Toki toimes maahan kiinnittäin,

Ettet eksyis pilvilentohon.

Niinkuin ilma joutsenlennolle,

Sulle kallis olkoon vapaus!

Niinkuin johtotähti laivalle,

Rientos ohja olkoon oikeus!

Sitten Suomi kaksoisjoutsenna

Joukoin laulaa virttä vahvempaa,

Musta olkoon ken tai valkea,

Yhteis-onni meitä innostaa.

MEILLE KAIKILLE.

Tien varrella on talo,

Komea, valkoinen:

"Parantumattomille"

Sanoivat tehdyks sen.

Mut tarkoituksehensa

On turhan ahdas se:

Kaikk' asunnot vain riittää

Voi meille kaikille.

VUOSI 1896.

OMPELIJATAR.

Minä astuin katua,

Katuviertä pitkin. —

"Herra, kuulkaa, kuulkaapa?"

"Tyttö, mit' on sinulla?" —

"Kaiken viime yötä, nähkääs,

Neuvotonna itkin!" —

"Nuori tyttö houkkio,

Mikä sua vaivaa?

Kurja laiskantautiko?

Vaiko hylkyteillä jo?

Pystyyn pääsi nosta, luota:

Ahkeruus tien raivaa!" —

"Kiitos, herra, neuvosta.

Sisään astukaatte!

Ette huoli tuomita,

Ensin täytyy kuunnella." —

Sisään astuin. Mitä kuulin,

Tekin kuulla saatte.

Kaunis, hento, kalpea

Tyttö, hehkuposki:

Posket hohti kuumetta.

Kumarassa tuolilla

Vaikeroi hän vaivojaan:

Kivut, tuskat koski.

"Tuohon, herra, istukaa!

Olen sairas, näätte,

Eikä leivän murenaa,

Yhtä vähän hoitajaa." —

"Neiti, valituksiltanne

Minut säästäkäätte!" —

"En, en säästä! Vaadin sen,

Että kuuntelette!" —

Näin hän jatkoi kiihtyen, —

"Myöskin teitä syyttelen,

Puutetta kun kärsin tässä,

Te vain herrailette!" —

"No, no!" — "Uskotteko sen,

Työstäni ett' elin?

Silloin tällöin suuruksen

Söin kuin heikko kärpänen.

Mutta päivät, melkein yötkin

Istuin, neuloskelin.

Markan, puolentoista sain —

Mitä säästyi siitä?

Parempata palkkaa hain,

Herrasväki moitti vain. —

'Tyydy, tyttö, onnehesi,

Siitä herraa kiitä!'

Minä kiitin, sairastuin,

Herrasväki jätti,

Minut poisti päin ja suin —

Pian heiltä unhotuin. —

Tauti, kurjuus kuormiansa

Niskoilleni mätti." —

"Elä kerro enempää!

Liiaksi jo kuulin.

Nyt voin tuskas ymmärtää.

Miksi — mua hävettää —

Sinust' aivan syyttömästi

Huonoakin luulin!"

Uhkaavasti lausui hän:

"Siksikin voin tulla!

Työ ei näytä riittävän

Kannattajaks elämän —

Pelkään, että hurjatöihin

Lahjoja on mulla!" —

Kaivoin kukkaroani —

Löysin tyhjän sieltä.

Millä köyhä auttaisi!

Lauluni, oi, lauluni!

Kutsu kurjan auttajaksi

Kansan kättä, mieltä!

27/2

TURVATON ÄITI.

Jo kahdeksankymment' on eukko,

On laiha ja ryppyinen;

Hän mökkinsä kanssa maahan

On vaipunut syvällen.

Hän vieraan villoja kehrää

Ja kannikan kuivan syö,

Pää illoilla puulle painuu,

On turvaton, kolkko yö.

"Hyv' iltaa, vanhus!" — "Hyv' iltaa!"

"No, miss' ovat nuoremmat?" —

"On mieheni kuollut; lapset

Ne naivat ja poistuivat." —

"Tyly taisitkin olla heille,

Et antanut oppia kai?" —

"En. Koulua tääll' ei ollut.

Mut rintaa lapseni sai.

Lukutaitoa myöskin neuvoin

Tämän rukkini rinnalla.

Kotiantimet ammoin loppui,

Oli jatkona maailma.

Niin vieraantuivat jo varhain

Pois lapseni äidistään,

Työt' etsivät maailmasta,

Minun jättivät yksinään." —

"Mut äitiä mahtavat muistaa

Ja auttavat lahjoillaan?" —

"Kai muistavat, mutt' on lapset

Taas heilläkin vuorostaan.

Ja pieni on raatajan palkka!" —-

Hän huokasi painavaan.

Kysyjään ei kääntänyt silmää.

Rukin pyörä jäi seisomaan.

27/2

KUOPASSA.

"Kun köyhäll' ei ole muuta

Juur' rikkautt' ollenkaan,

Kai siksi näin viljalta hälle

Toki lapsia annetaan."

Maakuopassa raskas vaimo

Näin lohdutti itseään,

Kun seitsemän törkyistä lasta

Hänen hääräsi liepeissään.

Mies herran kuormia kiskoi,

Pui viljat, kynteli maat.

Öin kuopan mökkihin painui

Hänen raajansa tarmokkaat.

Mut huomenna taas sama herra

Hien, voiman mieheltä vie;

Toki ryysyistä perhe raukkaa

Se herra ei holhonnut lie.

Talo päivänrinnassa pulska

Jalon herran on kartano;

Yli vainion, järven siintää

Näkö sielt' ylen mainio.

Mut herran hienokas perhe

Mökin perhett' ei ymmärrä:

He korkeita kouluja käyvät,

Mökin lapset kinkeriä.

On muutenkin ilkeä nähdä

Likasiivoa, raakuutta

Ja köyhyyttä noin viheljäistä.

Miks heitä ei nosteta?

22/3

LOHDUTTEEKSI.

Olet sairas, kauhean sairas,

Ylen raihnas ja syntinen:

Sillä syntinen aina on sairas

Ja sairas on syntinen.

Sinä tahtoisit olla puhdas,

Sillä terve on puhtoinen.

Mut kuka on oikein terve,

Kuka aivan on puhtoinen?

Pese elämän karkea kuona,

Hiki, ihvekin itsestäs,

Parannuksella hoitele haavas

Toki päättyy tää elämäs.

Yhä muotoja muuta ja vaihda,

Yhä ainettas uudistele,

Mut ainekin on hivuvaista,

Elinvoimalle kestä ei se.

Kaikk' aine ja muodot sortuu

Elinkuonahan raskaaseen.

Mut sortuuko voimakin? — Eikä.

Se on elpyvä uudelleen.

Elämämme on voima, jok' etsii

Yhä uusia muotoja vaan,

Ja se muotoja vaihtaen nuortuu

Eikä ennätä loppuakaan.

30/3

UUSIMAA.

Täynn' ihanuutta Suomi on

Kuin rinta nuoren morsion.

Mut rikkain, runsaslahjaisin

On tytär Uusimaa.

Se kasvaa viljaa, kansaakin,

On aittana pääkaupungin

Ja merta kansoittaa.

Se kasvanut on urhoja,

Maan, kansan rakastettuja,

Heit' emme koskaan unhota,

Vaan työllä seuraamme:

Jo kansa tääll' on valvova,

Työn, uhrin altis, ahkera,

Valohon rientää se.

Valohon, vapautehen

Käy kansa kevätrientoinen.

Edistys kutsuu kaikkia

Maan onnen valvontaan.

Maan, merten rikkauksista

On uusi vilja versova:

Valistus voimassaan.

Uusmaa on meille kultala,

Maan kukka, kruunu, valtikka.

Täält' alkaa Suomen yhteys

Ja heimot katoaa;

Täält' ystävyys ja veljeys

Ja sortohengen hälvennys

Maan nostaa, vahventaa.

Siis nouse, kansa Uudenmaan,

Esille lahjas kantamaan!

Uusmaa on Suomen heimojen

Kotoinen yhteismaa.

Kun kansaa kaikkein seutujen

Tääll' yhtyy rantaveljehen,

Niin Suomi soinnun saa.

Mit' olkoommekin heimoa,

Niin kaikki suomalaisina

Me työtä tehdä, palvella

Maat' yhtä tahdomme.

Tään Suomen voitto, kunnia

On kallihinta, korkeinta,

On meidän onnemme.

16/4

VALON VALVATTIA.

Sinikukkasesta syntyi perho,

Sinivärinsä se siltä otti;

Punahtava punakukan luota

Heräsi ja purppuraisna lensi;

Tumma perho tumman orvonkukan

Povelt' aivan synkeäksi syntyi;

Päivänperho valkea se liljan,

Valkokielon huulilt' ilmaan lähti.

Jokainen ne toukkina jo joivat

Itsehensä värin ympäriltään. —

Minä synnyin, piennä uinaelin

Kaikkivärisien kukkain luona,

Ilon, toivon, tuskan tuutimana:

Siks on kaikki kukat kultiani,

Värit kaikki värjyy mielessäni,

Tunnossani kaikki kiihkot telmii.

Mutta kaikissakin kukkasissa

Minä valon valvattia lemmin:

Valohan on kukkasien äiti.

22/6

AAMUSUMUSSA.

Säveleeseen.

Päiv' ei pääse paistamahan,

Kuu on valtaa vailla,

Ihmissilm' ei kauas näytä

Aamu-usvan mailla.

Mutta meill' on oiva usko,

Että päivä voittaa,

Siksi mieli kirkastuupi,

Ääni raikas soittaa.

Aamu-usvan mailla

Päivä vielä voittaa.

Siksi Suomi taisteleepi,

Siksi teemme työtä,

Että valon henkivoimat

Viihtyisivät myötä,

Että meissä selkiäisi

Sumut Suomen maasta,

Ettei veljyt veljyttänsä

Riistä eikä raasta.

Me kun teemme työtä,

Sumut poistuu maasta.

NUORILLE.

Kun muodot jähmettyvät

Ja riento uinahtaa,

Kun harrastuskin sammuu

Ja voima raukeaa,

Käy esiin, nuorten parvi,

Ja ihanteesi tuo,

Ja niille uudet muodot

Sydämmes lämmöin luo.

Puhalla riennonhenki

Sun kansas sydämmeen,

Ja harrastuksen hehku

Verehen hyyteiseen.

Ja Vuoksen kevätvoimin

Vapaaksi aate tee,

Niin toimenkukka puhkee,

Uus vilja korkenee.

Vaan jos on rintas auhto,

Käy luontoon, kansahan.

On suuri oppikirja

Elämä maailman.

Sielt' opi rakkautta

Ja voimaa kestävää:

Himoilta minkä säästät,

Se innollesi jää.

Elä luontoasi sorra,

Sit' ohjaa, hallitse,

Kuin villivarsaa nuorta

Totuta kuormille.

Iloitse, leiki nuorna,

Kun hetki tarjotaan,

Mut kuntoaskin käytä,

Kun työhön kutsutaan.

SYDÄMMENI ON VIETY.

Hän muuten ei kuin silmillään vain mua rakasti,

Ei sydämmellään, ei.

Hän sanoillaan ja töillään minut aina hylkäsi,

Mut sydämmeni hän vei.

Siks olen hälle kylmä ja jäinen, tunnoton,

Kun sydämmeni on viety, poveni ontto on.

JANNE SIBELIUKSELLE

Hänen Kullervosymfoniiansa kuultuani.

Kuin meren mahti voimakas

On sinun sävelmaailmas;

Niin syväkin, niin riehuvainen

Kuin kiihkohurja karkulainen,

Kuin intohimoin raivo myrsky

Se vasten kallioita tyrskyy

Ja halkoo vastuksien vuoret,

Herättää vanhat, nostaa nuoret.

Mut on se tyynikin toisinaan,

Vakava, ankara voimassaan.

Se suomalaisen on hengen meri,

Jok' ajan myrskyssä taistelee,

Se ahdistettu on kansan veri —

Mut kerran valvova voittanee.

RAJOITETTU.

Elämä on rajoitettua toimintaa, joka

pyrkii laajentamaan rajojansa.

Sun sydämmesi, omatuntosi

On neulansilmä, ahdas portti, josta

Tie käypi itse taivaan valtakuntaan,

Tie kaikkisuuden kaikkitietoisuuteen.

Mut seisten portilla jos luulet jo

Kaupungin kaikkinensa tuntevasi,

Niin yhtä oikeassa olet varmaan

Kuin hermonystö, joka tuntevansa

Ajujen kaiken tietomäärän luuli,

Tai suuri pullo täynnä kirkast' ilmaa,

Kun avaruudeks itseänsä uskoi,

Vaikk' oli siitä hieno hiven vain.

Mut pulloavaruus jos suljetaan,

Se ummehtuu ja saastuu, homehtuu;

Maailma-avaruuteen yhtymällä

Se raikas-ilmaisena tallentuu.

Niin hermonystökin on toimeton,

Jos katkaistu se aivoin liitost' on.

Myös herkäst' alkuhunsa liittyen

On sydämmesi kirkassilmäinen.

Osia nähden kokonaisehen

Se pyrkii, pyrkii, pyrkii iäten.

ON TULOSSA.

Miks onkin hurjat ihmiset,

Vihaiset käärmehet?

He toisiansa lyövät,

Purevat, toistaan syövät.

Oi, joukot, mikä teillä on?

— Pimeä heillä on.

Pimeä ihmismieli on

Ja kylmä, armoton.

On sydän talven jäässä

Ja väärät juonet päässä.

Oi, joukot, mikä teillä on?

— No, talvi heillä on.

Ei veljyt suosi veljyttään,

Vaan sortaa yhtenään.

Himoa kiehuu itsekästä,

Ei huoli kevätlämpimästä.

Mik', ystäväiset, teillä on?

— Yö, kalma heillä on.

Ken tulossa, ken tulossa?

Mies soihdun kantaja!

Sen silm' on lemmentulta

Ja sydän puhdas kulta.

Ken on se ihme? Ken se on?

— Se joulusankar' on.

Se joulu on! se joulu on!

Pois sydän tunnoton!

Pois kansa kalvat heittää

Ja peto kynnet peittää,

Valoa vuoret heijastaa

Ja kevät sarastaa.

TUMMA ORVOKKI.

ILTALAULU.

Kun illoin en nää tulta tuikkivan

Mun kultani ikkunasta,

Niin on kuin rakkain tähti taivahan

Ois sammunut maailmasta;

On mieleni rauhaton,

Pois onneni tähti on,

Siks aatokseni eivät viihdy työssä,

Vaan mustin mielin harhaelen yössä.

Oi syty, mun onneni tähtönen,

Pala lohtuna kaipaavan sydämen!

Kun sammut kokonaan,

Mun mieleni synkkä on;

Kun tuikat hiemankaan,

Jo virkoan toivohon;

Kun täysin liekin käyt loistamaan,

Valaiset mulle kaiken maan.

KÄY KANSSANI!

Jätä, kultani, taattosi rikkaus,

Käy kanssani, lähdemme pois:

Kaikk' aarteet korvaisi rakkaus,

Se onnen ja nautinnon tois.

Käy kanssani, lähdemme loitollen,

Salon sointuvan siimekseen,

Siell' lauluja kuullen ja laulaen

Sulot nautimme hiljalleen.

Himon kiihkeän, hempeän, hennokkaan

Salon raittius raikastaa

Ja voimaksi vaihtaa, — tarmollaan

Käsi kirvestä heiluttaa.

Jätä, kultani, kaupunki kiihkoineen,

Sun sylihini tempaisen,

Vien kanssani kansan sydämeen,

Sen rientojen rinnoillen.

Siell' into ja rohkeus siivet saa

Ja sielumme kirkkauden,

Ihanuuksille mielemme aukeaa —

Se on ansio rakkauden.

PULASSA.

Minä peljäten

Ja vapisten

Lähenin hänen huonettansa —

"Hän avanneeko oveansa" —

Hän avasi,

Oi onneni!

Mut pelon, toivon vaihemailla

Nyt varmuutta viel' olen vailla.

Taas peljäten

Ja vapisten

Yritän tehdä tunnustusta —

Maailma silmissäni musta.

"Oi, impeni,

Sun kutrisi

On minun musta maailmani —

Jo tunnen siihen hukkuvani."

Minä soperran:

"Sua rakastan."

Mut turhaan toivon vastausta —

Oi, pelastusta! pelastusta!

KAHLEETON RAKKAUS.

Jo rakastaa, jo rakastaa,

Jo rakastaa hän mua!

Hän mun jo sallii valloittaa

Satakin suutelua.

Min' iloitsen ja riemuitsen

Kuin hurja hurmatusti.

Hänt' etsin, seuraan, ihailen

Kuin haltijaansa Musti.

Niin kestää onnenhurmaus —

On vähält' etten lennä;

On mulla harras aikomus

Avioliittoon mennä.

"No, vaihdammeko sormukset

Ja kiiruhdamme häitä?" —

Mut impeni: "Pois kahlehet!

Elä toiste haasta näitä!"

Me rakastamme muuten siis,

Naisvapautta suosin!

Ja vanhoist' avioista viis,

Alamme uuden kuosin.

Hän rakastaa, hän rakastaa,

Molemmat rakastamme!

Oi ihanata maailmaa,

Vapauden maailmaamme!

KUIN IHMINEN.

Oi impeni, pikku tekopyhä,

Mun suuteloitani vastaan yhä

Sotia käyt

Ja siltä näyt

Kuin rakkautta et tuntiskaan.

Minä rakastan ja ryöstän vaan.

Elämä rakkaudeton

On ruumis kylmä, sieluton,

Keväätön kesä vain se on.

Ja rakkaus suuteloitta se

Ei tunnu ihmislemmelle:

Se on kuin kiitos sanaton,

Kuin tunne laiha, teoton,

Kuin ajateltu sävel vaan,

Kuin runo vailla muotoaan.

En ole tolstoisti, en,

Vaan rakastan kuin ihminen.

Tok' ilman rakkautta suukko

On varkaus, on murhapuukko.

OIKEIN, ARMAHANI.

Teet oikein, armahani,

Kun hillit kiihkoani,

Mua joskus väistyen.

Ei aina onnenhellettä,

On usein päivä pilvessä

Ja ilma itkuinen.

Yöhetken jälkeen vilvakan

Näen päivän kirkkaan koittavan,

Heleemmän, helteisen.

Niin onnemmekin maallinen

Se kautta yön ja pilvien

Käy uunna ilmoillen.

Teet oikein, armahani,

Kun hillit kiihkoani,

Välistä väistyen.

SEKÖ PALKKANI!

Oi onnellista hämärää!

Me istumme, kaks lempivää.

Kuu kurkistaa meit' ikkunasta.

Oi, taivaan tähti, maailmasta

Voit löytää paljon autuaita,

Kun rakkaus vain valtaa maita.

Se valtaa,

Se valtaa!

Minä hurmattuna suutelen. —

Vaan kihlasormeeni pistoksen

Saan ruusuni hempeän vyöstä —

Sekö palkkani lemmentyöstä!

NEULA.

Kunpa saisin, kunpa saisin

Kultanuppisen sormineulan,

Varvasneulan,

Silmäneulan,

Korvaneulan,

Tukkaneulan,

Kukkaneulan: —

Tytön piikkisen, pistävän,

Poven liekkisen, lempivän!

Rintahani sen painaltaisin,

Hurjasti sitä rakastaisin.

Polttavasti se pistää voisi,

Mutta kaunis, se kaunis oisi.

LEMMEN-ONNI.

Kun istut polvellani

Ja kuulet kuiskettani,

Kun painut rinnoilleni

Ja valtaat sydämeni,

Kun hehku poskillasi

Kuvastaa rakkauttasi,

Kun koko maailmani

Vavahtaa povellani, —

Niin tunnen hurmausta,

Rakkauden tenhousta,

Jot' ei voi kielet maan

Kuvailla konsanaan. —

Kuvailla voisitko

Sen, kevät-aurinko? — —

Sen voit! sen voit! — Kun maa

Kukoistaa, tuoksuaa,

Ja suonet mantereen

Kun sykkii säntilleen,

Kun vetten vuoltehet

Ja satakieliset

Luo yhteissäveleen,

Kun taivas maata painaa rinnoilleen

Ja koko luonto hehkuu autuuttaan —

Oi, armas, tunnet jo,

Ett' yksin aurinko

Kuvailla voipi lemmen-onnet maan.

KÄÄNNEKOHTA.

Oli rakkaus kiehuma-asteessaan,

Oli kuumimmillaan, tuhmimmillaan.

Piti toinen toistansa aarteenaan,

Sydämest' oli aarre kalleimmillaan.

Ja toisiamme, kun rakastimme,

Me epäluuloin kohtelimme,

Ja luulevasti loukkasimme,

Niin onnen tuskaksi vaihetimme —

Siks että rakastimme.

Maailman onni ja rakkaus, miksi

Te haihdutte pilviksi, kyyneliksi!

VAIHTUU YHTENÄÄN.

Syysaurinko ei näytä itseään,

Ei mulle impenikään.

Hän eilen hurmasi mun hehkullaan,

Tänäänpä peittelee hän rakkauttaan

Ja arka, kylmä, nurja on,

On mulle valju, tunteeton.

Mut huomenna tai viikon päästä

Taas sulautuu hän kenties jäästä

Ja lainaa mulle lämmintään,

Niin vaihtuellen yhtenään.

Täm' onko lemmen onnea:

Vain pakovettä, vuoksea,

Vain hellettä ja pakkasta,

Ikuista vankkumista vain —

Se onneako kuolevain?

SAIRAS LEMPI.

Minä hartahasti katson ikkunaan.

Miks ei sielt' armas näytä kasvojaan?

Ei kotona! — Siis missä? — Hänkö pois!

Nyt silmäni siis hänt' ei nähdä vois.

Minä tahdon nähdä kasvot armahat,

Siit' ehkä tulkoon silmät sokeat.

Siis uupumatta tutkin ikkunaa —

Jo näänkin! — sieltä silmä tuikuttaa!

En lakkaa; ikkunaan vaan tuijotan

Ja häntä kaipaan, jota rakastan, —

Niin kasvotkin näen tummin kutrineen!

Jo päivä paistaa mulle sydämeen.

Syliini siis voin hänet sulkea!

Jo veri polttaa mulla poskia.

Käyn huoneesen — hän eikö vastassa? —

On huone kylmä, tyhjyys kotona. —

HÄN VIISAS ON.

Oo minun tyttöni! — Ensikseen

Hän puikahti mulle sydämeen;

Vaan siellä hän alkoi mutkitella

Ja kolkasta kolkkaan piilotella —

Hän pääsikin vihdoin valloilleen.

Hän tahtoo oppineeksi nyt tulla

Ja sitten on toinen sija mulla:

Ei mielly hän lemmen sokeuteen,

Hän viisas on — juoskoon vapauteen.

HYVÄSTI.

Oi, rakkaus sormukseton

Vain perhojen leikkiä on,

Vain onnea itsekästä,

Kuin elämä kukkasen,

Jok' ei pyri tähkällen,

Pois kuihtuu hyödyttämästä.

Jää hyvästi, impeni,

Ja hyvästi lempesi!

Sydän raukkaani kirveltää

Ja kyynelkin vierähtää.

Tok' ainiaks', impeni, jäät,

Minä sormuksen tahdon ja häät.

Siks etsinkin impyen sen,

Joka suostuu sormuksehen.

Minä kaipaan täys elämää.

Jää hyvästi, impeni, jää!

VUOSI 1897.

JUMAL'AUTA!

Me nautimme onnenherkkuja,

Niin luulimme — onni on luulo —

Me kuulimme elämänlintua —

Lie väärä tok' ollut se kuulo.

Näköhäiriö, silmien pettymys

Tais olla sun tukkasi musta

Ja herkkien aistien eksytys

Sulo hekkuma suutelusta.

Himo siin' oli kenties paksua

Ja heikosti hengen mieltä,

Siks ollut on seuraus katkera

Ja murhetta tihkuu sieltä.

Jumal'auta mieltäni korkeuteen

Mun tahmean lempeni yöstä,

Vie vaatimattoman rakkauteen,

Joka onnea etsii työstä!

Vie rakkauteen, joka pyrkii vaan

Muit' onnellisiksi luomaan

Ja kaikille oikeutt' antamaan

Ja vapauslahjoja suomaan!

SUOMALAINEN SÄVEL.

Mikkelin laulujuhlassa 19 p:nä kesäkuuta.

I.

Ken lähtee järven rannalle

Ja kuulee kertun kieltä,

Hän huomaa, ettei yksin se

Vain kerro kevätmieltä:

Sen luona laulaa peipponen

Ja kaino sirkku soittaa,

Soi leivo, nousten taivaasen,

Yörastas kaikki voittaa,

Ja juhlamieli täyttää maan,

Kun käki lausuu kukkujaan.

Jos vielä korvaa kallistat,

Niin kuulet kuherrukset

Ja pääskyn kotirakkahat,

Suloiset supatukset,

Ja kylmän suonkin poskessa

Kun kuovi laulaa koittaa,

Ja kuinka joutsen kaukana

Runoa suurta soittaa.

Ja sointuihin luo varjoja

Yökehrääjä ja huuhkaja.

Ken tässä sointuvirrassa

Voi hyttyis-ääntä kuulla,

Ken nurmen sirkkalauluja

Myös soitannoksi luulla?

Mut kukkaniitty tuntee ne

Ja luonnon korva vieno,

Yks sydän sykkii kaikille,

Yks tunto hellä, hieno.

Näin suurten, pienten liittymys

On yhteissoinnun täydennys.

Ja kuolleet luonnonvoimatkin

Tuon soinnun täydentävät,

Kun aalto yhtyy tuulihin

Ja loiskii: kevät, kevät,

Ja metsän, kosken pauhinaa

Kun säestää myrsky huima,

Tai myrskyä taas tuimentaa

Jyrinä, herranvoima —

Niin kukin luonnon sydämen

Er' ilmaukset tulkiten.

Maat halki, pitkin maailmaa

Käy ilmain irtojuoksu,

Mut meillä niistä hulmahtaa

Vain Suomen kukkain tuoksu.

Myös moni lintu meidän maan

Käy kaukan' ulkomailla.

Mut ääni niiden oisko vaan

Sydäntä Suomen vailla?

Ken syntyy, kasvaa Suomessa,

Hän täältä lainaa luontonsa.

Hän täältä lainaa luontonsa

Ja muillekin luo uutta,

Kun suuren luonnon kuorossa

Hän nostaa sointuisuutta.

Niin luonnon osat, laulaen

Vapaasti itseänsä,

Myös muita vievät onnehen

Kuin omaa sydäntänsä.

Sill' onnen pohjatunnelma

On kaikkein yhteissoinnussa.

II.

Nyt kuulkaa Suomen soitto

ja laulu luonnikas!

Se kansan hengen immyt,

maailman oppilas.

Ja Suomen sydänmailla

sen kansan sydän loi,

Elämän kouluun sieltä

sen kova koura toi.

Vaan nyt se kauas kaikuu

ja ihanasti soi.

Sen Suomen sointutaide

omisti armaakseen

Ja voimavasti painoi

sen liekkirinnoilleen.

Siin' on se huolitellen

ja hoiten kasvanut,

On nuoren nousupolven

suloillaan hurmannut,

On maailmankin mielet

ja maineen voittanut.

Muit' ennen, Suomen kansa

on siitä innoissaan,

Ja soinnun tenhotarta

se kulkee kuulemaan:

Se tuntemansa tuskat

ja riemut kuulla saa,

Mut taiteen taikakieli

nyt niitä verhostaa.

Se outo on ja tuttu —

se kutsuu, tenhoaa.

Sen kehtonsakin luona

hän kuuli lapsena:

Se luonnon on ja kansan

elämän kaikua.

Mut nyt se voimakkaammin

ja suurna ouruaa,

Kun vanha muinaiskannel

siin' uunna kajahtaa.

Siks siit' on haltioissaan

tää kansa, kaikki maa.

On haltioissaan, tuntee

nyt soiton omakseen:

On meidän lasten laulu:

käy meidän sydämeen.

Ja meissä kielet parhaat

se tempaa soimahan:

Työvauhti, toimi, tarmo

nyt näyttää nousevan;

Maa viljan kauniin kasvaa

ja toivon uhkean.

Se toivo kauas tähtää

vapaaseen aikahan:

Kun ehjä Suomi soittaa

ja hurmaa maailman;

Kun kansain liitto kertyy

valistusviirin luo

Ja suuri kansain kuoro

ihannesoinnut luo,

Myös sävel Suomalainen

osansa silloin tuo.

Siis antau, suomalainen,

omalle luonnolles

Ja maailmalle laula

vapaasti sydämes:

Sen myrskyt, myötäpäivät,

sen muistot, toivelmat,

Sen riennot rakkahimmat,

ihanteet kirkkahat!

Kun sielus aarteet laulat,

niin parhaas lahjoitat.

NUORTEN LIITTO.

Nuori voima, vartioitu, ahdistettu, teljetty,

On kuin vankka virta, sulkuin, patoin kautta kytketty:

Sulut särkee, puomit puhkoo, valloillensa vaapsahtaa,

Rannat rikkoo, partaat purkaa, auki tiensä ampuaa.

Kyläss' asui nuori voima, luonnon mahti valtava,

Elämää se uhkui nuorta, noussut vanhan polvelta.

Toimintaa sen veri toivoi, liikettä ja toimintaa,

Mutta ontot ruhkariennot sille tyhjän tarjoaa.

Ahdistettu nuori voima kasvaa, paisuu partailleen,

Nuorukaisen käsivarsi kaipaa töitä täyttääkseen:

Jalotöitä, sankartöitä, mutta — mik' on jaloa?

Kun sen tietäis! — mieli kaipaa selvää päivän valoa.

Mutta kieltoja vain kuulee, vapaat väylät suljetaan. —

Nuori väki hiipii yöhön, tehden pillamuksiaan,

Hiipii yöhön, juopi siellä raivotarten myrkkyjä,

Sitten ihmismaille hyökkää, — mut ei sankartöihinsä:

Toinen toistaan raateleepi, veli iskee veljeään.

Miksi? kysytään. Ei vastaa, kun ei tiedä itsekään.

Äidit, siskot, morsiamet sekaan syöksyy itkien.

Vimma viimein sammuu, mutta tannerkin on hurmeinen.

Joukost' astuu silloin nainen, sydän hehkuu rinnassa:

"Miksi näitä voimia ei maamme onneks' uhrata?

Onhan suota kylmää kyllin, lämpimäksi luokaa se,

Mutta soiset sydämenne — ensin viljelkäätte ne!

Tuoll' on koulu, saumatkaamme siellä liitto uuden työn.

Nuorten liitto, joka perkaa Suomen sydämistä yön.

Etsikäämme itsestämme valon valtasäikehet.

Niitä hoivatenpa meistä roudat lähtee talviset."

Naisen ääntä juro joukko vaiti, hiljaa kuunteli,

Kunnes voitollisin veikko päänsä nosti, lausahti:

"Oikein lausuit, tyttö, meille häpeäks' on leikit nää,

Aika oiskin paremmin jo elämäämme ymmärtää!"

"Liittoon, nuoret, liittoon!" — kuului — "toivomme on paremmuus.

Sitä jokainen kun tahtoo, meille koittaa aika uus!" —

Nuoret liittyivät ja voimat viljelykseen ohjattiin,

Sydämien maista lähtein puistot, pellot raivattiin.

Kukkiakin kasvatettiin, tiede, taide suojan saa,

Kaiken kansan nuoret kättä toisillensa tarjoaa.

Lempeämpi henki huokuu mutta sentään voimakas.

Nuoriso, kun itses ohjaat, myöskin ohjaat Suomeas.

Pönkitä tai kaada vanhaa, tuntos suunnatkoon sun työs,

Mutta muista, uuden polven uutta luotava on myös,

Uutta, jonka arvo vaatii tunnustuksen, huomion,

Uutta, joka kerran kestää jälkipolven tuomion.

Nouse, nuoren kansan päivä, silmin kostein, kirkkahin,

Sydämen ja tiedon silmin, mielin rohkein, valvovin:

Valvo hengen oikeutta, vapautta Suomenmaan,

Myrsky tulkoon — epätoivo elköön meille milloinkaan!

Tampere 1/7

SUOMALAISEN TEAATTERIN SYDÄN.

Mehu elämästä puserrettiin,

Näyttöpermannolle supistettiin.

Siinä kiehui, kuohui se ja jyski,

Että lattiat ja seinät ryski.

Siinä perhe, yhteiskunta eli,

Valtio ja kirkko toimiskeli,

Siinä nähtiin päiviä ja öitä,

Tehtiin sodan- sekä rauhantöitä,

Elettiin tai kuoltiin kunnialla,

Hallittiin tai oltiin vallan alla.

Siinä soitti, siinä lauloi kööri,

Joukon johti jalo tirehtööri.

Mut ken vienosti, kuin hyvä henki,

Teki mieluiseksi vastuksenki?

Kenen hymy joukon kesken hiipi,

Että tuskin kuului kaino siipi?

Kuka joukost' etsi yksinäiset,

Eksyneet tai surren itkeväiset?

Ken se heille lohdutusta antoi,

Pulmapäivin kuka avun kantoi?

Kuka sekamelskan, hämmennyksen

Uhatessa laittoi järjestyksen?

Ken se riidan, eripuran tiesi

Lauhdutella paremmin kuin miesi?

Sitte, työn ja sovun vallitessa,

Ken loi mielihyvän jokaisessa,

Että into lensi ihanteihin,

Taidetekoihin ja sankareihin?

Moinen, näkymätön maailmalle,

Käsi, joka joutuu kaikkialle,

Silmä, joka unhotetut kaivaa,

Sydän, jota toisen tuskat vaivaa,

Nainen onpi, rikassielu nainen,

Kaikki kerkiävä, huomaavainen:

Emilia Bergbom, lämminmieli,

Hieno sydän, hellä käskykieli,

Aina nuori, hilpeäkin aina,

Niinkuin aalto suvisunnuntaina,

Sydän teaatterin Suomalaisen,

Kunnia ja kiitos Suomen naisen.

4/9

MINNA CANTHIN MUISTO.

Minna syntyi kosken partahalla,

Näki aallot ankarassa työssä.

Työ ja touhu kiehui kaikkialla,

Lepoa ei nähty edes yössä.

Luonnonvoimaa ihmistahto käytti,

Johti sen kuin orhin ohjaksista,

Hyödyntietä, voitonväylää näytti,

Nosti linnat virran vaaluvista.

Minna näki kuinka kansa hyöri:

Miehet, naiset, heikko lapsikansa

Riensi linnaan, missä rattaat pyöri,

Sinne syyti ihmisvoimiansa.

Ihminen ja koski kilvan kieri

Huimaavissa voitonrattahissa,

Tuhansien onni alas vieri,

Särkyi miljoonissa kuplasissa.

Joukko kalpeni ja kuihtui, sortui,

Kääpiöksi nääntyi ihmissielu,

Tuhansia sydämiä murtui,

Mut ei tyydy voiton ahnas nielu.

Ajan aatteet köyhän avuks' ehti,

Saarnaten kuin syksy paljastusta,

Maahan lensi kuiva, kuollut lehti,

Tuulet huusi hengen uudistusta.

Paljastusta! — sitten uudistusta! —

Minna ajan henkivirtaan yhtyi,

Sille tarjosi hän palvelusta,

Ihmisyyden suureen työhön ryhtyi.

Minna sääli siskon, veljen vaivaa,

Heidän tuskat tunsi povessansa,

Heille päätti aartehensa kaivaa,

Sydämenkin riistää rinnastansa.

Hänessäkin luonnonkoski kiehui,

Jalon intohimon vahva valta,

Vaan se "köyhän kansan" voitoks riehui,

Heikon tahtoi nostaa sorron alta.

Siksi kuuma sydämensä sykki

"Kauppa-Lovolle" ja "Homsantuulle",

Siksi suonten vilkas veri tykki

"Kovanonnen lapsille" ja muulle.

Ihmisyyttä, heikon oikeutta,

Vapautta edistyksen tähden!

Niitä vaati hän ja rakkautta

Hehkui maansa yhteis-onnen tähden.

Siitä innostui hän taikka suuttui,

Kuinka painoi oikeuden vaaka,

Aina helläks, herttaiseksi muuttui,

Keventyi kun kärsivien taakka.

Aina herkkä, hellä, hehkuvainen,

Seuran sydän, innostaja nuorten,

Tarmokas kuin mies, mut vieno nainen,

Päivänpaiste, pehmittäjä vuorten.

Missä voittaa valistuksen valta,

Missä ihmis-oikeus on pyhä,

Siellä heikot nousee painon alta,

Siellä elää Minnan muisto yhä.

SEMINAARILAISMARSSI.

Ylös, Suomen nuori joukko,

Pimeyttä vastahan!

Valaiskaamme joka loukko,

Koti köyhän, rikkahan.

Valistus on voitonviirimme,

Suomen onni olkoon onnemme.

Ylös, ylös, nuori joukko,

Väki päivän valvovan!

Meiss' on viljelyksen vahti,

Vaikk' on työmme kuuluton;

Suomen voima, maine, mahti

Rientojemme riemu on.

Toukomieskin elää kylvössään,

Mekin joutukaamme kylvämään!

Ylös, viljelyksen vahti,

Työhön, toivon toukohon!

Polvet nousevaiset, teille

Elämme tai sorrumme.

Vilja, jok' ei kypsy meille,

Luokoon teidän onnenne.

Meidän silmissämme kangastaa

Valon Suomi, suuri viljamaa.

Polvet nousevaiset, teille

Liehuu voitonviirimme.

RUUSUKUUMEESSA.

Nyt muistan kuinka metsätorpassa

Sun kätes hoiti köyhää vaivaista

Ja kuinka pojan punatautisen

Sä paransit ja äidin sydämen.

Ma tuota näin ja melkein kadehdin

Ja tunsin että myöskin sairastin —

Mua kädelläs sä koskit: — paranin.

Nyt poissa olet, Aale, kaukana

Ja minä kärsin ruusukuumetta.

Se sydämeni pohjaa kivistää

Ja parannust' en jaksa ymmärtää. —

Sun kätesi, sun rintas, tuoppa ne

Nyt joutuin sydämeni kohdalle,

Niin terveheksi teet mun varmaste!

SYYS-ILTA.

Iltataivahall' on pilvi uhkaava ja synkeä,

Länsiaallon päällä päivä välkkyy hellä, hempeä,

Koko päivän se piiloskeli,

Pilven alla vain ujosteli,

Illalla nyt näyttää loistoaan,

Mennessänsä toiseen maailmaan.

Päivyt kulta, iltaruskossasi

Valonriemut vietkö mukanasi?

Vietkö, ilta syksyinen,

Kauneudet kukkien?

Eikä kuulu linnun laulukaan,

Syys vain vonkuu voitonhuutojaan.

Vietkö kaikki valonriemut, syksy armoton? —

Järven tuolla puolen kirkas oraspelto on. —

Ken käy täällä järven rannalla,

Astuskellen puiston polkuja,

Hypiskellen, lauleskellen,

Hedelmiä poimiellen? —

Sehän itse laulukieli Aale impi on!

Sinisilmä, tummatukka,

Puiston lintu, puiston kukka. —

Syksyssäkin Aale impi viittaa toivohon.

SUKSILLA.

Hei, parvi nuori, urhokas,

Nyt nosta, polje suksiasi

Kas kuin ne luikuaa

Ja selkä notkahtaa,

Kun vaaran viertä alas asti

Me lasketamme terhakasti,

Ett' aivan polttaa posket,

Kun kiehuu suonten kosket.

Ja helmet päivän loistossa

Ne hohtaa hangella.

Tuo hiihti hankeen — tupsis! hoi!

Ken kompastuu, hän nousta voi.

Jos pikku vamman saa

Tai veri tilkahtaa,

Ei sovi siitä liioin surra,

Vaan luontoansa täytyy purra.

Elämän moni hetki

On vastuksien retki.

Sen vuoksi voima, urhous

On meidän harjoitus.

Pain. joulukuussa.

ETTEN SAMMUISI.

En viinoja juo, en rypälevertä,

Se viekää pois!

Ne sieluni surma ois.

Juon valkeutta,

Ja korkeutta,

Kuin helmiä,

Kuin tähtiä,

Kuin avaran taivaan kirkasta merta,

Juon soihtuja, jotka välkkyvät yössä,

Jumalan kirkkaassa tähtivyössä.

Oi, etten sammuisi milloinkaan,

Jos sammun, syttyisin uudestaan,

Yhä uudestaan!

20/2

LAULUUN YRITYS.

Pää on täynnä aatoksia,

Sydän sykkii herkkä, hellä

Täynnä tuskan tuntehia —

Mieli tekis lenneskellä!

Mutta raukea on siipi,

Innostust' ei jaksa kantaa:

Taudin myrkky tarmoon hiipii

Eikä tahdo lentää antaa.

Rautasängyssä hän loikoo,

Kylmän reunan kohtaa käsi,

Päänsä nostaa, kättä oikoo —

Missä kultas, ystäväsi? —

Kultaniko? — Elä kysy!

Niist' on kaiho kertoella.

Köyhän luon' ei kullat pysy,

Koditont' ei armastella.

Vieras katto, seinä, tupa,

Käsi vieras hoitamassa. —

Eihän vieras! — Onhan lupa

Veljestyä maailmassa.

Kuka lempeyttä suopi,

Hän on veljyt, sisko, kulta;

Kuka suojan, hoidon tuopi,

Hän tuo kotilieden tulta. —

Oikein! Kiitos lämmöstäsi!

Kiitos ystävyyden töistä!

Ojennahan tänne käsi,

Noustakseni rautavöistä!

Näistä kalman kapaloista

Nousta tahdon — tänne kynä! —

Laulaa tahdon maailmoista,

Joit' on mulla keksittynä. —

Nousi hän ja lentoon lähti;

Kauaskohan siipi kantaa?

Mik' on uuden laulun tähti? —

Kai niist' aika tiedon antaa.

AINO ACHTÉLLE.

Kirjekortti.

Sun laulusi kauas kaikuu

Yli maailman kaupungin,

Mut Suomeen ja suomalaiseen

Se on sattunut syvimmin.

Sydän suomalaisen on Sulla,

Syvä, hellä ja herttainen,

Omituinen on taiteesi tenho

Ja luontosi puhtoinen.

Uus puhtoinen vuosisata

Sinä laulakin maailmaan,

Ett' oikeus tähtenä paistaa

Ja vapaus kirkkainnaan!

Montreux keväällä.

MERANIN LAAKSO.

Oi ruusujen ja laakerien laakso!

Satojen alppivetten virtaukset

Maan allakin tääll' elämätä soipi

Ja täällä huokuu hienot tuulahdukset,

Niin vienot, että leijonaankin lemmen

Ne liehtoisivat, jos se asuis täällä.

Mut tääll' ei tohdi peto syntyä,

Kun luonto niin on hellä, hyvänsuova.

Tääll' löytäneekö käärme myrkkyä,

Kun ilma näin on rakkautta luova.

On kansa ruskoposki, vankkavarsi,

Elämän-iloinen kuin voimankukka.

Ja kasvitkin ne maitten kaunihimmat,

Maailman kaikist' ihanista maista:

Voikukka yhtä ihana kuin ruusu,

Mun lemmittyni koivu, raita, kuusi

Ja petäjäkin, hongan heikko veikko

Ja Rooman laaker', Kreikan öljypuu,

Kivitammi, Foinikian sypressi,

Egyptinmaan ja Kiinan palmupuut

Ja Himalaijan seetri solakka,

Rehevä Balearin puksipuu

Vakavan Saksantammen luona seisoo.

Ripeä, hieno Ranskan poppeli

Espanjan kastanjata kaulaileepi. —

Myös viljat kaikki täällä jyvän kantaa:

Ruis', ohra, kaura vuorten otsapäillä,

Ja vuorten rintamilla vehnä, maissi.

Iloisten viinirypäleitten luona.

Vaan alpin vihreöillä varpahilla

Hedelmämetsä, kukkakenttä heilii,

Suloisin tuoksuin auringolle vastaa

Ja hedelmöivät oksat maalle kääntää. —

Kaikk' ajat täällä kattelevat toistaan:

Vanh' aika roomalaisin valtatein

Ja keskiaika liika linnoineen,

Uus aika tuhat yrityksineen. —

Kaikk' ajat täällä yhtyy yhteen aikaan:

Kun ylähäll' on talvi valkopää

Ja kevät vuoren rintaa vihertää,

Niin kesä laaksossa soi parhaillaan

Ja hellerinteen hedelmät jo kypsyy. —

Kaikk' ajat, maat ja kansatkin tääll' yhtyy:

Etelän, Pohjan, Idän, Lännen maista

Ja Itävallan satain kansain luota

On täällä etsiviä, kaipaavia:

Elämän, voiman, terveyden toivo

Toi heitä tänne luonnon rintapäille,

Ihanan ilman, sinitaivaan alle.

Tääll', unohtaen kuumat kiehumiset

Ja vihan vimmat, riidat, riehunnat,

He kättelevät toisiaan ja rauhaa,

Jumalan rauhaa suovat toisillensa.

He yhtä kohden: terveyttä kohden

Ja voimaa kohden kaikki pyrkivät,

Kuin kaikki metsä, kaikki vuoretkin

Sinisen taivaan korkeutta kohden.

Ja toiset nousta voivat, nousevatkin,

Mut toiset laakson pohjaan painuvat,

Purojen pauhinaan ja kukkain tuoksuun

Ja ikuisuuden vahvan virran juoksuun.

Tää laakso veljeyttä valmistaako

Ja kaikkein kansakuntain liittoutta,

Sit' aikaa, jolloin joka kansa johtaa

Omia rientojansa omin neuvoin,

Ei toinen tieltä työnnä, ahdista;

Kuin kukin itse askeleensa ohjaa

Ja arvon suo myös toisen askelille?

Tai tämä ystävyys ja riidan lakko

Vain valmistaako haudan hiljaisuutta?

Tää onko kansain sairaskoti vaan

Ja koti nukkivien terveitten,

Joit' armovirsin munkit tuutivat

Siks että viimein kaikki nukkuvat —

Tää kansain yhteinenkö hautuumaa?

Meran keväällä.

KEVÄÄN ELEITÄ.

Niin päivä paistaa laaksoon lämpimästi,

Ett' aivan kiviaita palaa.

Nyt sisilisko liikkuu vikkelästi

Ja käärme kiemuroipi salaa

Ja konnakin nyt kurnaa kuopassansa

Jo elinhaluisia laulujansa

Ja maanalaiset virrat pauhaa. —

Mitäpä sitten perhoset

Ja kärpäset ja lintuset,

Ne eivät öilläkään saa rauhaa,

Ne eivätkö lauleleisi

Ja voittoa muilta veisi! —

Ei toki kansan nuorisolta!

Sen lauluhan soipi vainiolta,

Niin voimakas ja tuores ihka

Kuin päivänrinnassa metsän pihka.

Elämän toukokuussa sen

On laulu raikas ja lämpöinen.

Meran keväällä.

HERHILÄITÄ.

Hiidenlintu herhiläinen,

Tumma syöjä turilas,

Puusta puuhun lentäväinen,

Mik' on tarkoituksenas?

Kaikki kasvaa, viinit, viljat.

Kaikki kukkii, ruusut, liljat,

Niityn neilikit ja kirsipuut,

Päärynät ja omenat ja muut.

Tuhatkielin, tuhatkukkasin,

Silmin toivovin ja lupaavin

Kaikki lempivät ja leikkivät,

Kaikki hedelmään ne pyrkivät,

Lintujenkin kevätlaulu soi.

Tumma syöjä turilas,

Mik' on tarkoituksenas,

Hävitys sua huvittaakko voi? —

Sisään silloin ikkunasta

Lentää kaksi turilasta.

Sydäntäni varten tänne

Luulitte nyt lentävänne! —

Teistä pääsen surmaamalla!

Mutta uusia, oi uusia

Herhiläitä, hiidenlintuja

Niitä pörrää kaikkialla.

Meran keväällä.

NIMETÖN KUKKA.

Alpin reunaa astelen,

Sieltä poimin kukkasen,

Nimettömän, jot' en tuntenut.

Sitä tutkin, kyselen.

Saapuu siihen tyttönen,

Nimetön myös, jot' en tuntenut.

Kukan hälle tarjoan.

Hän sen ottaa hymyten.

Näytti hieman tuumivan.

Alpin rintaa astelemme,

Toisiltamme kyselemme,

Iloitsemme molemmat,

Ett' on kukat ihanat,

Että maailma on kaunis,

Että linnut laulavat,

Että, että — tiesi mitä,

Kaikkea en kerro sitä.

Mutta mikä oli kukka?

Ken se tyttö tummatukka? —

Multa haipui molemmat.

Meran keväällä.

KORKEALLA.

Mitä siellä on tuolla korkealla?

Vain luntako? Pelkkää jäätä?

Mitä nuo synkät pilvet uhkaa,

Kun uhmaten nostavat päätä?

Ne tuovatko ukkosen, rankkasään,

Ne siellä kun väikkyvät yhtenään,

Vai rinnalle laakson kukkivan

Ne laskevat vihman virvoittavan?

Ja korkea otsa kun selkenee,

Kun alppimaisema valkenee,

Mitä kaikkea kaunista nähdä voin?

Näin vuorta kiiveten aprikoin.

Hikipäin minä nousen ja huokuen.

Talo laaksossa pientyy, pientyy.

Jopa seisaun vuorien keskellen,

Mua tuulonen vilpeä armii.

On ympärilläni laaja maa,

Kyläkunnat ja kaupungit aukeaa,

Näen vettä ja taivahan valtavan

Ja nousevan auringon kirkkahan,

Kuin laivan kiiltävän, kultaisen,

Näen hohtavan sen yli vuorien.

Myös alppikarjojen kelloja kuulen

Ja hoilotuksia paimenten:

Minä onnelan maisemiks nämä luulen!

Vaan silmäni lentävät loitollen

Ja mieleni pyrkii laajenemaan.

Tämä onni on löytämis-onnea vaan.

Jääkilpiä silmäni sulattaa

Haluaisi ja kauaksi katsahtaa.

Mut siellä ne vuoret sulkevat tieni,

Maa kiskoo silmäni laaksohon.

Minä huomaan, että on maailma pieni.

Mua kaipaus ankara ahdistaa: —

Taa vuorten ja taivaanrannan taa.

Sveitsi 9/8

LAULA, TYTTÖ!

Pieni tyttö sinisilmä,

Punaposki, ruususuu,

Istu tuohon polvelleni,

Siin' on sulle laulupuu.

Laula mulle, laula muille,

Maailmalle laulele,

Ettei ennen aikojansa

Sydämemme vanhene.

Laula, tyttö, ettei surra

Otsaa ryppyiseksi saa,

Ettei murhe mieltä murra,

Toivo päivät kirkastaa.

Laula, tyttö, toukomaille

Päivä kirkas paistamaan,

Meihin laula rohkeutta

Työhön, itseuhrantaan.

Kevättänsä lintu laulaa,

Tyttö laulaa nuoruuttaan.

Suomityttö sydämensä

Kullat kantaa maailmaan.

Kesällä.

OMA TUPA.

Sinisen järven rannalla

On tupa, pieni tupa,

Mua kultani sinne on kutsunut,

Kun hällä on siihen lupa.

Sinisen järven rannalla

On tilkku, pellon pala,

Siinä se leipä lainehtii

Ja aallosta nousee kala.

Se pelto on pieni ja tupanen

Kuin pienen linnun pesä,

Mut missä voi viihtyä rakkaus,

On talvikin siellä kesä.

Heinäkuulla.

RHONEN JOUTSENET.

On ilma helteinen, on väri

Ja Rhoness' uipi joutsenpari,

Ne vastavirtaa nousevat,

Ne nousevat ja laskevat.

Ne noustessaan ei seuraa lohta,

Ei laskiessaan lastua,

Vaan aina sama virran kohta

On heidän uida mieluista.

Miks ei ne ulapalle viillä?

Sielt' uljas Rhone voimaa juo.

Ne yrittävät, mutta niillä

On mieli ruokapurnun luo.

Vaikk' ylöspäin ne halajaa,

Ne alas sentään palajaa. —

Hei, joutsenet ne Rhoness' uivat,

Ne nousevat ja laskevat.

Ne ulapasta unelmoivat,

Mut miss' on teot rohkeat?

Kuin voivat joutsenetkin sorjat

Noin olla heikot ruokaorjat!

Geneve elokuulla.

ALPPIMUISTOJA.

Sain alpin rintaa käyskennellä

Ja raikast' ilmaa hengitellä;

Näin voimaa, terveyttä siellä,

Sain rohkeutta alppitiellä —

Oi, Suomen tyttö, varroppa,

Tuon sulle alppiruusuja!

Suokanervia mulle tuo,

Mun syntyseutuni on suo.

Sain alppilaaksot armastella

Ja karjankellot kuulostella;

Näin vuohet, kauriit kaarisarvet

Ja onnelliset paimenparvet.

Siis mailta alppipaimenten

Tuon sulle orvonkukkasen!

Tuo orvon Suomen orvokki,

Se mulle muita kalliimpi.

Näin aamun aurinkoa nuorta,

Sen kultaavan jää-otsaa vuorta

Ja kuulin vuorten soitot, soinnut,

En hurmaumatta olla voinut. —

Jään luonta, alpin harjalta

Tuon sulle jalovalkoja!

Tuo vilukukka Suomen jään

Mun sydämeni lämpimään.

Sain nähdä vuorinuorisoa,

Sen vapaat' onnentaisteloa,

Sen ahkeruutta, kestävyyttä,

Sen tointa, riennon lentävyyttä;

Sen vapaan käden taidosta

Tuon sulle, armas, muistoja!

Tuo kätes, sydämesi, ne

Luo meidän yhteis-onnemme.

Kun liikun kansain kultamaita,

En tahtois sulle olla saita, —

Oi, tieteen, taiteen kultavuoret

Ja ihmisriennot, jalot, nuoret!

Jos vallassani oisitte,

Niin veisin teidät Suomelle.

Tuo työsi, toivo, rakasta

Ja luota — siin' on rikkautta.

Mut kultia ja kunniata

Ja maineen loistopurppurata

Kun voisin sulle saavuttaa

Ja kruunun päähäs istuttaa,

Niin mun ois rintas lämpimyys!

Voit sydämeni valloittaa —

Tuo mulle puhdas ihmisyys.

Geneve elokuulla.

PIHLAJA ETELÄSSÄ.

Kurja pihlaja, kuinka tänne

eksyit, lintuja oksillas?

Eksyit orvoilta pohjanmailta,

etkö kaivanne kotias?

Ethän suorana korkealle

nouse täällä kuin Suomessa;

Valo väikkyy ja lämmin läikkyy

täällä — miksi et kohoa?

Seetri, sypressi luonas seisoo,

korkealle ne nostaa pään;

Sinä mustien lintuin alla

alas lyyhistyt kyttyrään.

Kuka kukkias täällä hoivaa,

kuka marjojas maistelee?

Sua täällä ken pyhäpuunaan

kotikummulla hoitelee?

Ikivehreät kivitammet

täällä tarjovat varjoaan,

Luumupuistot ja viinitarhat

suovat lapsille marjojaan.

Pyhä pihlaja, kuinka tänne

eksyit outohon maailmaan?

Unhotettuna tääll' et höysty —

kaipaat hoitoa kotimaan.

Genève 2/9

AIDAN TAKANA.

Puistotarhass' aidatussa

Lapset laumoin leikkivät,

Poikalapset, tyttölapset,

Siskot, veljet vikkelät.

Ilontunne ylhäisinnä

Heitä siellä laulattaa,

Elinvoima ohjatonna

Omin valloin puhkeaa.

Pienten pauhinata tutkin,

Seison rauta-aidan taa.

Murheetonta riemun aikaa

Sydämeni kaihoaa.

Hellepäivin sääsket surraa,

Kevättänsä luonto soi,

Elinkiihkojansa lapset

Kilvan kiehuu, karkeloi.

Mut on multa suljettuna

Lapsitarha riemukas,

Tuskattoman onnen aika —

Kauas poistuin portiltas.

Rauta-aita pois mun sulkee

Lasten leikkitarhasta,

Kauas sieltä tieni kulkee —

Enkö koskaan palaja?

Enkö koskaan? — En, en koskaan. —

Lapset, riemuin leikkikää!

Aikanansa lapsitarha

Myöskin teidän taakse jää.

Genève 7/10

MONTBLANC.

Jalo Montblanc, korkearinta,

Se päätänsä pilviin nostaa

Kuin jättiläisvanhus suuri.

Sen kylmä ja ylpeä otsa

Ei laaksojen hellettä tunne,

Ei tuskaa, kuumetta kansain,

Jotk' alhaalla kantavat kuormaa

Tai huutavat sääliä suurten.

Se tunnotta nähnyt on, kuinka

Himot riehuvat Ranskan maassa,

Ihmisoikeus sortoa kärsii.

Se nähnyt on karkean painon,

Sotavalta kun, Saksasta nousten

Yli Euroopan rientoja kahlii;

Ja virka- ja aatelisherruus

Ja kirkkojen taikaustaito

Apenniinien, Pyrenein maissa

Luo sokkoa, kurjuutta kansaan —

Mut missä on kyyneles, Montblanc?

Jalo Montblanc, korkeaotsa!

Sydän sulla on vuorta ja jäätä:

Sinä orjuudesta et suutu,

Et innostu vapaudesta,

Joka Sveitsissä viljoja kantaa,

Luo tointa ja tarmoa kansaan;

Ei onnettomuus, ei onni

Sun ruhtinaspäätäsi käännä.

Olet itsekäs kuin väkivalta,

Joka Korsikan saarelta nousi,

Joka loiston ja kunnian paisteen

Joi yksin ja kansoja polki.

Miks syty ei rintas ja hehku

Hyvän, oikean puolesta maassa?

Kai ohimokulmasi jäiset

Ovat kiihkojen hautakumpu,

Sotaraunio taistelun jälkeen. —

Oi, tuomitsenko sun väärin?

Sinun otsasi pilvet kenties

Ovat murhetta onnettomista.

Valonhohtava pääsi — kun kylpee

Se auringon purppuramertä —

Ylös kutsunee valkeuksiinsa.

Jalo Montblanc, otsasi loistaa

Ja silmäsi kyynelet vuotaa,

Purot juoksevat rintojas pitkin. —

Sydän sullakin sykkiä mahtaa.

Genève.

LIIAN KALLIS.

Mikä uhkuva kylläisyys!

On ihmelinna päivänrinnassa,

Sen ystävä on leuto lämpimyys,

Ei vuoret sinne päästä pohjoista,

Vaan etelästä tuulet Afrikan

Sen rantaan tuovat aallon vilpoisan.

Siell' loistaa kukkakunta ihana,

Oranssi kypsyy, viihtyy viikuna

Ja siellä sankkalatvaa palmua

Muratti kiertää, ruusu murattia.

Nuor' pari istuu niiden varjossa,

Sen kädet loistaa kultarenkahia

Ja ilma heille tuhat tuoksua

Tuo ihaninten kukkain huulilta,

Vaan terveydenkukka hehkuvin

On heille tuoksultansa mieluisin:

Sen voimasta he toistaan ihannoivat,

He nauttivat ja kahden hekkumoivat,

Kun muurit muilta suojaa puistoa —.

Vaan kuka vieras seisoo portilla!

Käy, vahti, kysy, mitä tahtookaan?

— Se sairas, kalpea on nuorukainen.

Hän köyhä mies on, halpa muukalainen

Ja terveyttä täältä etsii vaan.

— Sen sydämeni hälle hyvin sallis,

Vaan sano, että tääll' on liian kallis.

— Suur kiitos, herra! — Vieras läksi pois.

Ja päivä paistoi, kukat tuoksusi

Ja ihmelinnan herkut lemahti,

Kuin ilma täynnä kylläisyyttä ois.

Vaan köyhän sairaan soipi korvissa,

Jos minne kääntyy: liian kallista.

Riviera lokakuulla.

ETELÄSSÄ.

Näen etelässä kukkaparven valion,

Hedelmäpuita loistavia paljon,

Etelän ruusut kiihkotuoksuiset

Ja hehkuposket marjarypälet;

Vaan luona loistavien tarhojen

Myös munkkikukan, kurjuusköynnöksen.

Ne kaikki kilpailevat keskenään.

Mut laihemmalla syrjämaalla nään

Voikukan, orvokin ja heinänpään,

Ne mulle ystäviä lapsuudesta,

Kun niitä poimin kotiturpehesta.

Ne enin täällä viehättävät vasta

Kuin maailmalla kotimuistot lasta.

Myös täällä terveyden satakieli

Soi mulle; mutta sentään kaipaa mieli

Kotoista laihaa kukka-, viljamaata

Ja Suomen sävelt' unhottaa en saata.

Oi nouse, kaiu kauas maailmaan

Ja käännä kansain korvat kuulemaan

Mun orpokansaani ja syrjämaata!

Cannes 8/11

SULJETTUNA.

Käydessäni ulkoilmassa,

Kysyn, kuulostelen luontoa.

Toisinaan se avomielin

Mulle vastaa selvin kielin,

Lausuu monta ajatuksistaan,

Joita joskus hellyn laulamaan.

Mutta toisin vuoroin se

Mulle tuntuu kylmälle:

Vaikk' on kukat puhjenneina,

Tähtitaivaat auenneina,

Auki virrat, järvet läikkyy,

Kuvat lähtehissä väikkyy,

Linnut, lapset laulavat —

Mulle kaikki tuntuvat

Niinkuin vanhat tarinat,

Kuivilta kuin hongan kaarna

Taikka vanha fraasisaarna,

Ilman voimaa, vaikutusta,

Kuin ne peittäis verho musta.

Ulkosilmin niityt näen,

Ulkokorvin kuulen käen,

Sisäsilmät, korvat, ne

Kääntyivät kai toisaalle.

Cannes 10/11

PERHOLLENI.

Perhoseni, hetki lennä,

Tuulten halki koita mennä.

Vaikka seuraat tunnelmoita,

Aina etsiä tok' koita

Valon puolta.

Pidä huolta,

Ettei eksy silmistäsi

Ystäväsi:

Valon luoma kukkanen —

Ole päivänperhonen!

Cannes 12/11

TUNNELMISSAAN.

Kuu ja tähdet tunnelmistaan

Tunnelmia meihin luovat;

Tuulet milloin pilvimielen,

Milloin "hyvän tuulen" tuovat.

Tunnelmissaan meri rantahan

Joskus tuopi helmisimpukan,

Useammin tyhjän kuoren.

Tunnelmissaan päivä antaa

Maalle kevätnurmen nuoren,

Elämää ja kukkia,

Lintuja ja lauluja,

Sydämen ja tunnetta;

Mutta sydän yllään kantaa

Ajatusten ahjoa.

Siksi tunnelmista ihminen

Poimia voi helmen — aatoksen.

Cannes 12/11

TOTUUDESSA.

Kuin okapalmun lehti piikkinen,

Se minun rauhani ollut on;

Mun lempenikin tuhatväkäinen

On onnen-etsintä onneton.

Työn hedelmät ja voiton laakerin,

Oi, usein nekin kastoin kyynelin.

Mut totuudessa — sekin kaktuksen

On vertainen ja piikkilaitainen —

Vain totuudessa onnen varmimman

Voin aina löytää, toivon tuottajan:

Se, niinkuin kaktus, vaikka haavoittaa,

Taas palsamillaan voipi parantaa

Sen, joka rakastaa.

Riviera 21/11

LAULU KUUSTA.

Pieni tyttö Ranskanmaalla

Laulun laittoi kuusta;

Mandoliinilla sen soitti,

Lauloi sulo suusta.

Kuu se sitä kuulosteli

Esterelvuoren yllä,

Hopeoita rannan aallot

Välkkyi yltäkyllä.

Tummat öljypuut sen kuuli,

Kuuli pulska palmu,

Ruusu kuuli hymyhuuli,

Mutta nukkui valmu.

Sydän ruusun sykkäeli,

Palmu korvaa käänsi;

Kylmän kuunkin sydän raukan

Syrjälleen se väänsi.

Oransit ne onnellisna

Putoelivat puista,

Tytön luo ne vierivätkö —

Sit' en oikein muista.

Viikunakin virren kuullen

Puussa puhkes' auki;

Vapahaksi vainottunsa

Päästi ahnas hauki.

Ihmiset sit' ihmetteli,

Mistä taika lähti.

Mutta mulle kuiskasi sen

Kirkas iltatähti:

Siinä tenho: — tyttö säihkyi

Rakkauden tulta:

Silmä silmään hälle hehkui —

Nuori nukkekulta.

Cannes 24/11

EUKALYPTUS.

Eukalyptus, puitten sankaria,

Kasvaa tummain sypressien luona,

Mimosan ja myrtin vierehisnä,

Uljahasti korkealle nousten

Yli palmujen ja petäjitten,

Muita suosien ja suojustellen,

Muita heikompia hoivaellen,

Ukon uhkaellen, myrskyn tullen:

Varjossa sen viihtyy kukkakunta,

Lilja lempeä ja rakas ruusu,

Sille sydäntään ne tuoksuavat,

Laakeri sen luona viljoin viihtyy,

Sitä kaino vuokkokaan ei kammo,

Turvan siltä tulppaanikin saapi.

Itse sydämestänsä se vuotaa

Terveyden, voiman voitehia.

Eukalyptus, uljas eukalyptus,

Suuret kasvakoot sun vertaisikses!

13/12

KAKSI RUOHOA.

On kaksi tunnettua ruohoa,

Ne toisihinsa voivat vaihtua,

Niin yhtä maata niill' on kukkaset,

Ja juuret, varsi, lehdet, helpehet.

Mut maista heitä, tunnustele heitä,

Niin toinen terveyttä tuoksuaa

Ja ympäristöänsä sulostaa,

Vaan toinen taudin tuo ja kyyneleitä.

14/12

SUIHKUKAIVO.

Syvä kaivo sydämestä maan

Öin ja päivin kuohuu suonistaan.

Valon välkkehessä suihku sen

Kirkas on ja hohtohelminen.

Silloin silmä mielihyvissään

Sitä nähdä tahtois yhtenään.

Linnut, siipiänsä pöyristellen,

Lentävät sen kylpyyn leikkiellen,

Siinä lapsi loiskii mielellään,

Kukkakin sen virkeyttä juo,

Sille siitä seppeleen se suo,

Ruusu sille aukoo silmiään.

Mutta öisin, kun en unta saa,

Pimeässä kaivo kiusoittaa:

Solina sen soipi korvissani,

Herätellen tuhat muistoani,

Se kuin suoni suuren valtameren

Rinnassani virrat virittää,

Päähän puskee sydämeni veren,

Aivot, hermot työhön jännittää. —

Nyt en kuule kaivon solinaa:

Muistojeni allas loiskottaa,

Sydämeni suihkukaivostaan

Helmet nostaa kaiken kirjavat,

Värivaihtoiset ja kirkkahat,

Taikka tupruttaapi usviaan,

Pilviäkin, ukkostakin tuopi,

Mustaksi mun taivahani luopi.

Sitte pudottaapi pisareita,

Katkeria muiston kirpaleita,

Sielun polttavia kyyneliä,

Hengen hermopohjaa särkeviä.

Minä kylven siinä suihkussa,

Odotellen aamun nousua,

Kylven helmissä ja pilvissä,

Salamoissa, yössä synkässä,

Kunnes uuvun, yöhön uppoan —

Näenkö, näenkö päivän nousevan?

14/12

ÖLJYPUITTEN ALLA.

Mitä itket, sydämeni?

Kirkas päivä paistaa,

Vapahana päivän alla

Lämmin laine loistaa,

Välimeren rantain laine,

Joll' on kauas kuulu maine.

Mitä itket, sydämeni,

Oljypuitten alla?

Rauhanpalmu sulle suhkaa

Ylläs korkealla.

Kaikkiall' on kirkas taivas,

Sydän, mikä sun on vaivas?

Eikö ruusut sulle mieleen?

Poimi viikunoita!

Ota vastaan lemmenleikit,

Viinin nautinnoita! —

En, en! Niin on raskas mieli,

Ettei kertoa voi kieli.

Palmut rauhaa tarjoavat,

Ruusut rakkautta,

Öljypuut ne lohduttavat —

Kaikk' on viekkautta!

Maani unhottaako voisin,

Etelässä hekkumoisin!

Sanan Suomestani kantoi

Karsas mistraltuuli,

Että uhkaa vainioita

Halla myrkkyhuuli,

Uhkaa vuosisatain viljaa

Syövyttää ja jäytää hiljaa.

Siksi itket, sydämeni,

Oljypuitten alla,

Vaikka rauhanpalmu suhkaa

Ylläs korkealla:

Itket, sydän, kalleintasi,

Perintöä vanhempasi.

* * *

Ylly työhön, sydämeni,

Laula voimavasti! —

Sieltä nuorten laulu soipi,

Kaikuu tänne asti!

Valo, lämpö siellä koittaa

Hallat, vihanviimat voittaa.

Oransien kukkasia

Täällä myrttiin kiedon,

Öljyn-oksiin laakeria,

Kun saan häistä tiedon: —

Suomen toivo viettää häitä,

Sille seppeleitä näitä!

Cannes joulukuulla.

ERI KIELIÄ.

Mitä lausuu sutten ulvonta,

Mitä kiljuvainen leijona?

— Vihan kieltä.

Mitä kertoo kukka tuoksullaan,

Mitä kevätleivo laulullaan?

— Lemmen kieltä.

Syksyn kypsi viikuna

kun aukeaa,

Suloutensa kaiken se

kun tarjoaa —

Mitä haastaa se?

— Kieltä äitimme?

VUOSI 1899.

RAAJARIKKOINEN.

LAPSI.

En isää, en äitiä auttaa voi,

Miksi mun Luoja maailmaan loi?

ÄITI (rukkinsa ääressä).

Maailman rukissa kehrättäväksi

Luoja sun tänne tuomaan läksi,

Kuteheksi kultakankaaseen,

Kirjavahan, riemuraittaiseen,

Jota kukin kaunistella voi,

Jossa kukin säveleensä soi.

Siellä soinnut ihanasti, sieltä

Sinä kuulet tuhat onnenkieltä.

LAPSI.

Miksi täällä täytyy kärsiä,

Paljon surra, paljon itkeä?

ÄITI.

Siksi että onnenkutehet

Tarvitaan niin hienon hienoiset.

Cannes 9/1

POIS VALON TIELTÄ!

Puut, ikkunastani loitommaksi

Pois päivän tieltä lähtekää!

Sisälle, kukkani, astukaatte

Tai syrjemmälle väistykää!

Minä puita lemmin ja kukkia lemmin,

Mut valoa vielä, viel' enemmin;

Siis suurin kunnia suokaa sille,

Edellä valkeus päästäkää!

Kun valon valta mun luonani on,

On puita, on kukkia mulla,

Myös linnut oksille lentävät,

Ne tohtivat luokseni tulla.

Puu, kukka maahan jos hakattaisiin

Ja linnut oksilta ammuttaisiin,

Niin valon lämmössä sydämeen

Ne mulle kasvaisi uudelleen.

Siis valokullan te sallikaa

Mun kotiini, luokseni tulla!

Cannes 19/1

SULJETTU PUUTARHA.

Mies rikas rustasi linnan uljaan

Ja puutarhan päivänrintaan,

Vaan köyhän kansan ei sallinut sinne

Hän silmätä mihinkään hintaan.

Hän linnan, puiston muurilla kaarsi,

Vaan ruusut kasvoivat yli;

Sireenit, öljypuut, oransitkin

Ne huusivat: auki on syli!

Nyt köyhä kansa kuin mettinenkin

Näki oransin kultaposket

Ja tunsi tuoksua ruusun, liljan,

Vaan puuttui kullat ja vasket.

Ei käsi ylty, ei raha riitä —

Kaikk' yksin rikashan vaatii:

Siis muurin kauhean korkeaksi

Hän puiston ympäri laati.

Nyt lintu musta vain sinne pääsi

Ja käärme nous' yli muurin;

Ei silmä köyhän, ei auringonkaan,

Ja siitä tappio suurin.

Siell' yö ja kalma nyt viihdyskeli,

Puut, kukat kuihdutti huoli,

Ja mieli haikea rikasraukan

Myös sairastutti — hän kuoli.

Sen jälkeen — muurit kun aika mursi —

Puutarha virkosi jälleen

Ja kaikki kansa käy poimimassa

Sielt' iloa elämälleen.

Cannes 12/1

ALAHALLA.

Siell' alahalla hurjat riitelevät,

Ne toinen toistansa tyrkkii,

Ja joukossa siellä väkevimmät

Ne kansan jumaliksi pyrkii.

Mut, oikein ihmeinä loistaakseen,

Ne kansaa tahdo ei tasalleen.

Kuin fosforipölkyt pimeässä

He välkkyvät — niinkuin paavi

Ja kätyrit kähmivät hämärissä,

Kuin munkit, kädessä haavi.

On pimeässä järvessä mukavaa,

Vaan kunniallista ei, tuulastaa.

Cannes 21/1

TOMUINEN.

Kuin lapsen sielu, niin hentoinen

On maantien laidassa kukka:

On silmäkin sillä kuin ihmisen

Ja lehtinä tumma tukka.

Vaan tomuinen, oi tomuinen

On maantien laidassa kukka,

Ett' eiköhän kuihtune poloinen,

Sit' eiköhän perine hukka.

Olis siivet sillä, niin lentäisi

Se puhtahammille maille;

Vaan sielläkin ihmiset mieltyisi,

Sen leikkaisi siipiä vaille.

Tuop' ilma tuulia puhtaita,

Voi taivas lainata kasteen;

Mut myrsky, halla on korjanna

Monet joukosta maailman lasten.

Cannes 25/1

PENSAITA JA PUITA.

Pensahaksi

Matalaksi

Kanerva meillä jää;

Etelässä

Lämpimässä

Puuksi se ennättää.

Kunpa vain ei ihmiset

Meill' ois pelkät pienoiset,

Matalat ja matavaiset,

Kurjat, kierot, halpamaiset.

Oispa aika toivottaa

Heille vartta vahvempaa:

Selkärangan

Niinkuin hongan,

Joka pilvissä,

Yössä, myrskyssä

Korkeutehen päänsä kurkottaa,

Seistä, sortuakin uskaltaa.

Cannes 2/2

VIIRIMME.

Mik' onkaan meidän viirimme,

Jonk' ympäri me yhdymme?

Peruslakimme, peruslakimme!

Ei liehu päämme päällä se,

Se syöpynyt on vereemme.

Sen johto riittää: järjestys

Sen riento on ja edistys.

Sen isät meille sääteli

Ja ruhtinaamme vahvisti —

Se on Suomen viiri, se.

Ja mitkä värit viirissä

Voi kiintää meidän sydäntä?

Värit luonteemme, värit luonteemme:

Ne rehti luotettavuus on,

Pyrintö puhdas, nuhteeton,

On horjumaton kestävyys

Ja yhteistyössä ystävyys.

Ne värit luoja johtaissaan

Jo meihin piirsi sormellaan —

Ne on värit viirimme.

Työtanner, sotatanner, se,

Jonk' yli johtaa viirimme?

Se on Suomemme, se on Suomemme!

Maa, jossa kukkii isäin työ

Ja josta lapset leipää syö,

Maa, jossa oikeus, valistus

On kansan toivo, lohdutus,

Ja jossa työmme hedelmät

Myös maailmalle kypsyvät —

Se on meidän Suomemme.

Jos viiri meiltä riistettäis

Sen henki rintahamme jäis:

Oma henkemme, peruslakimme.

Ja värit suomalaiset, ne

Myös säilyis meidän kanssamme.

Ja vaikka meidät silvottais,

Pois luontomme ei lohkeais;

Jok' uusi polvi povestaan

Taas nostaa viirin valvomaan —

Se on viiri Suomemme.

Siis viirihimme yhdymme

Ja toimeen, työhön ryhdymme!

Työmme Suomelle työt' on kansoille.

Ken uskollisna itselleen

On vilpitön myös veljelleen,

Hänt' askeleensa kiittävät,

Hän suhteet luopi lämpimät,

Ja rauhan viljavainion

Hän työmies uskollinen on —

Se on viiri Suomemme.

Cannes 2/2

RAJAMAILLA.

Ajan aallot ankarasti lyövät

Ja ryske kaikkialla käy,

Maan suuret pienempiä syövät

Ja heikon lohdutust' ei näy.

Väkivalta toivon sammuttaapi

Ja villit voimat raivoaapi.

Oi, ihmisyys, oi oikeus,

Miss' onkaan teidän pelastus!

Mik' ääni huutaa rinnassamme?

Se ihmisyyden vaatimus:

Ett' on myös Suomen kansallamme

Elämän suuri oikeus.

Me omilta kun juuriltamme

Valoa kohti ponnistamme,

Hedelmät Suomalaiset me

Sivistystyölle kannamme.

Me nuoret mielet yhdistämme

Nyt kaikki valon lieden luo

Ja sydäntämme lämmitämme,

Se meille uuden tarmon tuo.

Se taistelussa ihmisyyden

Tuo meille innon, kestävyyden

Ja tunnon selvän, kirkkahan,

Pimeät vallat voittavan.

Tää kansa, joka sielustansa

Jo muinoin suuret laulut loi,

Ei sorru miehuusvuosinansa,

Kun lasnakin se kestää voi.

Työase sillä heiluu vyössä,

Sen voima varttuu päivän työssä

Ja pohjasta sen sydämen

Soi laulu uuden huomenen.

Kuin niittypaju painon alta

Me nousemme ain' uudelleen;

Kuin raita, ilmaa korkealta

Me hengitämme sydämeen;

Ja niinkuin laine rantojansa

Tää kansa seuraa lakiansa.

Vaan ajan myrskytuulissa,

Oi Suomi, ollos valvova!

Me naapuria lähestymme,

Kun kättä ystävän hän tuo,

Työkumppaliin me veljestymme,

Kun hänkin meille arvon suo.

Vaan kädessä jos käärme hällä,

Me kaartelemme etähällä:

Mies kelpo karttaa riitoja,

Tok' oman tuntee arvonsa.

On meidän arvo itse meissä,

Sit' emme salli tallata.

Kun rehti kunto töissä, teissä

On kunniamme mittana;

Kun valistus on miekkanamme

Ja puhdas tunto rinnassamme,

Kun itseämme emme myö,

Ei mitkään vallat meitä lyö.

Me nuoret mielet yhdistämme

Siis valistuksen lieden luo,

Ja sydäntämme lämmitämme,

Se toivon, voiman, innon tuo:

Ett' uskollisna suojelemme

Me isäin lait ja vapautemme,

Niin Suomi polvi polvelta

On kukoistuva, nuortuva!

Cannes 9/2

UUTTA, UUTTA.

Oi linnut, laululinnut, te

Mun luontoani seuraatte:

Te orahille

Ja kukkasille

Vain laulelette.

Kun tähkä täyttyy,

Kun jyvä kypsyy,

Te vaikenette,

Tai kevättä etsitte uutta, uutta,

Valon ja kukkien ikuisuutta

Ja siksi seutuja vaihtelette.

Cannes 16/2

JUMALA HYLKYSILLÄ.

LEGENDA.

Tabernakli on särjetty! Jumala

Pois päästetty! — Hyvä, se hyvä!

Mut missä hän voipi nyt asua,

Mikä paikka on rauhainen, pyhä?

Hän etsimässä on sydäntä;

Hän mennyt on kirkkoon. Mutta

Hän kuort' on ja temppuja löytännä

Sydänraukkoihin kietounutta.

Hän tutki nyt rikkaita kotia,

Vaan sielläkin kultainen kuori.

Häntä vanhat kammoi kuin peikkoa,

Ja moniko siell' oli nuori.

Työmiehiä löysi hän. Niilläkin

Oli työtään korvihin saakka.

Kun sydäntä tutki hän — hirmuisin

Siell' asui jo murheen taakka.

Hän tarkasti myös sotajoukkoa,

Jalo sydän on kenties siellä.

Ei! siell' oli kylmä kuin kirkossa,

Univormut ja temput tiellä.

Hän valtioviisaita etsimään,

Mut Gladstone kuolla jo ehti.

Ja muilla ei sydäntä ensinkään —

Sen kohdalla vaan joku tähti.

Nyt kääntyi luokse hän ruhtinaan:

Sun kuinka on sydämes laita? —

Jumal' armahda! siellä on parhaillaan

Ministerejä juonikkaita.

Runoseppien luo tuli jumala.

Mut heillä on sydän kuin laiva:

Siell' leijailee koko maailma,

Viha, rakkaus, tuska ja vaiva.

Piti heidätkin heittää, matkustaa

Sisämaahan, paimenten luokse

Ja maamies raukkoja lohduttaa —

Tuli sieltä jo kukkien tuokse!

Maamies oli heinänkorjuussa,

Elomaillakin häärivät toiset;

Oli kiirettä, touhua kaikilla,

Ei joutilaita edes loiset. —

"Mitä? Täälläkö liikkuu jumala!

Siis taivaassa riitä ei tilaa.

Siks ollut on kehnoja ilmoja,

Kun herra noin arvonsa pilaa!"

Niin maamies huudahti ihmeissään,

Hien pyyhkäsi otsaltansa.

Ei näyttänytkään hän sydäntään,

Vaan huolehti saalistansa.

Ei jumala pakkoa käyttänyt

Kuin maalliset vallat julmat:

Hän vapaata sydänt' on etsinyt,

Monet kärsien kiusat ja pulmat.

Vaan asunto, hälle kun tarjottiin,

Oli ränstynyt ollut jo kauan,

Ja milloin hän sattuikin ystäviin,

Ne hoippuivat nojassa sauvan.

Siks siirtyä päätti hän taivaasen,

Hyvin kauas ja korkealle;

Hätähetkinä, ihmisten huutaen,

Alas astua maailmalle.

Vaan siitä on seuraus alhaalla

Sekasortoinen maailmanvalta:

Jalo herramme meistä on kaukana,

Hätähuuto soi kaikkialta.

Cannes 13/2-2/3

MURHELINTU.

Kottarainen, se murhelintu,

Jota harvasti mainitaan,

Oli oppinut elämältä

Pienen, pienosen laulun vaan.

Kottarainen, se tumma lintu,

Lauloi pienosen säveleen,

Minkä lauloi, sen totta lauloi,

Se koski kuulijan sydämeen.

Cannes.

MEREN RANNALLA.

Meri valtava, keuhkos anna

Avaruutta mun hengittää,

Väkivoimasi mulle kanna

Luonnon ääriä yllättää.

Meri valtava, sydänpalkeet

Anna myrskyssä kestäntään,

Luonnon riehuvat voimat, alkeet

Tahdon tarmolla säätämään.

Sitten tyynessä anna mieli,

Joka maailmat kuvastaa,

Josta välkkyisi taivaan kieli,

Vaikk' on pohjassa vankka maa.

Rikasriistaiset meren nielut

Minä sieluuni tahtoisin,

Sinne hurmaisin ihmissielut,

Satulinnoihin kirkkaihin.

Onnenmettä kuin mehiläiset

Kellareissani keittäisin,

Mut taas onnesta päihtyväiset

Myrskyn siiville heittäisin.

Merikäärmettä vastaan veisin

Heitä hurjahan taisteluun

Enkä uupuisi kyyneleihin,

Tuskan, onnenkin vaihteluun.

Meri lienenkin rantalaita,

Aalto pohjattu, katoton,

Pilvilentoni raja-aita

Oman painoni pakko on.

Utusiipenä päivän alla

Ylös kirkasna karkelen,

Sieltä mielellä raskahalla

Painun maaemon paarmaillen.

Kiehun, riehun ja etsin merta,

Yhteisrientojen pauhinaa,

Mutta kaipaus joka kerta

Ylös, ylös mun nostattaa.

Hyrski, sieluni, riehu myrsky,

Jos se aaltojas puhdistaa!

Toki ankarin, tuimin tyrsky

Rannan hiekalle raukeaa.

SANKARI.

Valonsankari, aurinko,

Sinun matkas on mainio:

Nouset loistossa, kunniassa

Niinkuin paavikin valtikassa.

Mut et kansoja kerjää, kisko

Etkä valheita heille visko.

Sinä lämmintä valkeutta

Kylvät, kasvatat rakkautta.

Nostat ruusun ja neilikin,

Lemuhuulisen narsissin,

Mimosan, kultia kukkivan,

Eukalyptuksen korkean.

Jalo palmu ja sypressi

Kohti taivasta pyrkivi,

Sitrun, viikuna, viinimarja,

Tuhatsilmäinen kukkasarja

Päivän lemmestä päilyvät,

Pippurmarja ja piikkipensas

Oman luontonsa näyttävät.

Sisiliskokin, käärme, konna

Ovat tahdosta auringon —

Nehän nostavat taistelon:

Muuten maailma toimetonna

Kuollut, keinoton, kurja on.

Jalopeura ja kotka, ne

Aasit nostavat valveille.

Mutta auringon valta, muista

Ylin, voittavi taisteluista:

Näitkö riehuvan myrsky-yön?

Päivä päästi sen pauhinasta;

Tunnet raakojen rosvo työn —

Valo auttavi vainojasta.

Valon kulku se vainoo maata,

Ettei kuolema voittaa saata.

Miksi säikyt, kun pilvehen

Näet peittyvän päivyen?

Miksi auringon vaipuessa

Suru sulla on katsehessa?

Alas Esterelvuoren taa

Valon sankari uppoaa.

Meri siellä sen ottaa vastaan,

Niinkuin äitikin lempilastaan,

Rinta hehkuen purppurasta,

Pojan kaunihin kunniasta.

Kukka silmänsä ummistaa,

Iltalauluja kaikuu maa.

Miksi riennätte pilvet sinne?

Päivän haudalle vaiko minne?

Miksi Esterel synkkä on?

Hautakumpuko toivoton?

Pilvet varjoja sinne heittää,

Suruharso sen kasvot peittää.

Itkee taivaskin. Tauotkoon!

Valo ei väsy taisteloon.

Pääskyt muuttivat Afrikkaan,

Mutta palaavat aikanaan.

Kesyn pääskynpä seurassa,

Valon noustua uutena,

Palajamme taas pohjolaan

Pimeyksiä voittamaan.

Cannes.

KEVÄTVIRRAT.

Soista, järvistä

Jäät on lähtennä,

Vesi vuorilta

Vierii virtoina,

Salon sydämet

Taas on lämpöiset.

Nuoret virrat, te

Minne riennätte?

Mit' on kiirettä?

Päiv' on pilvessä,

Sumu peittää maan,

Miss' on taivaskaan?

Sydän taivaan on

Tyly, tunnoton.

Vallat korkeat

Lain rikkovat.

Nuoret virrat, te

Minne riennätte?

Virrat vastaa: me

Tiemme tiedämme.

Yksi aatos on

Meillä verraton:

Elää tahdomme,

Siksi riennämme!

Elää omasta

Suomen voimasta.

Kivet käännämme,

Pyörät väännämme,

Luomme kukkia,

Kevättoivoja,

Luomme vainiot

Maassa mainiot;

Kevätsydämen

Voiman lämpöisen

Maalle annamme —

Siinä uhrimme.

Aikain menneitten

Päivä paisteinen

Meidät vapahti,

Työhön valmisti.

Meidän rinnassa

Aik' on tuleva.

Nuorta verta me

Täynnä hyrskymme,

Nuorta voimaa me

Tuomme Suomelle.

Matka kirkastaa,

Liitto vahvistaa.

Suuren, mahtavan

Virran hohtavan

Luoda tahdomme

Suomen rannoille

Lämmön tuojaksi,

Suven suojaksi.

Meiss' on valkeutta,

Vaikk'ei taivaalla;

Meiss' on oikeutta,

Vaikk'ei korkeilla: —

Kevätvalkeus,

Elämänoikeus.

Ne ne voittavat

Väet valtavat,

Ne ne uudestaan

Luovat valonmaan.

Kevätvirtoja

Voitte uskoa.

Sveitsi, Vevey 30/4

SVEITSI.

Vuorivirta pauhaten

Rientää Lemanjärvehen.

Kirkasta se välkkyy mieltä,

Vapauden kertoo kieltä.

Niinkuin Suomen virroilla

Sill' on paljon toivoja.

Mut ei yhtä usein se

Pettyne.

Niitty heinäsirkkoineen,

Heilmäpuineen, kukkineen

Tuntuvat kuin tuttavilta,

Lupaavilta, tuoksuvilta;

Hymyilevät päivälle

Niinkuin lapset taatolle.

Vaan ei niillä pelkoa

Hallasta.

Paljon yhteiskukkia

Tääll' on, joita Suomessa,

Ihmisissä paljon somaa,

Tuntuu kuin ois meidän omaa.

Mutta tääll' on tyydytys,

Kansan tahdon täyttymys,

Tääll' on Suomen toivomus:

Vapaus.

Valistus ja vapaus,

Joista puhkee rakkaus,

Joka vieraat veljestyttää,

Uskot, toivot lähennyttää:

Heikkoin syöjät, sortajat

Ihmisiksi muuttuvat.

Milloin, Sveitsi, Euroopat

Valloitat?

Vevey 3/5

PALAUSTUNNELMA.

Etelässä lämpimässä

Sydän kaipaa Suomeaan,

Halki myrskyn sinne soutaa

Kallioiseen rantamaan.

Kylmä viima vinkuu vastaan,

Taivas lunta tuiskelee,

Kevätkuussa lehti kuihtuu,

Sydänparkaa kirvelee.

Pilvessä on kansan mieli,

Silmä epäluuloinen,

Epätoivo sydämessä —

Missä luottamus on sen?

Missä toivo, kotirauha,

Yhteisonnen kukkanen?

Ennen toinen toiseen luotti,

Miss' on turva lakien?

Sydän kotioksaa etsii,

Siinä surren laulaakseen;

Ehkä vaihtuis inha ilma,

Päivä paistais uudelleen.

Mut ei mulla kotikolkkaa,

Minne pääni kallistan —

Tuvan takana on turve,

Sinne, — sinne torkahdan.

Näen siellä unta synkkää

Riistetystä maastani,

Likaisista urkkijoista,

Taisteluista kansani.

Näen unta enkä herää,

Kunnes voittaa vapaus,

Kunnes laki maata valvoo,

Koittaa kansan oikeus.

Hanko 23/5

ELÄMÄN LAHJAT.

Maan lahjat, taivaan antimet

Mit' ovatkaan, kun kerskailet?

Kuin ruoho, lehti vihreä,

Vain kesäkauden kestävä.

On onnellisin tunnelma

Kuin kukan tuoksu tuulessa,

Pois haihtuva ja vaihtuva.

Tekosi, toimes parhaimmat,

Kuin hedelmät puu, luovutat

Ja onnen ehkä nautit siitä,

Etteivät lapses hylkää niitä.

Ja elämäsi iltana

Alasti seisot tuulissa,

Kuin viikunapuu syksyllä,

Odottain uutta kevättä —

Jos tohdit, jollet vapisten

Epäile voimaa juurien.

5/7

KÄY VASTAKIN!

Tiesi totta se pieni lintu,

Olalleni kun lennähti:

Tiesi kuinka mun sydämeni

Kovin lempeä kaipasi.

Tunsi varmasti linnun lapsi,

Kuinka kaihosin ystävää,

Siksi riensi se rinnoilleni,

Tahtoi mieltäni viihdyttää.

Mutta maailman silmä sattui,

Siitä lintuni säikähti:

Kauas karkasi — minne, minne! —

Ken sen etsi ja ennätti.

Kiitos, kultainen linnun lapsi,

Että muistit mun kerrankaan;

Jollet eksyne ainiaksi,

Käänny luokseni uudestaan!

Lennä luokseni! ynnä sitten

Suomen lohduksi lauletaan;

Läpi kaihon ja kyynelitten

Toivon laulamme kukkimaan.

Koivula 17/7

ALAS VÄÄRYYS.

Oli aika, kun ihminen pilkottiin,

Jäsen päivässä lyötiin pois,

Ja ne lintujen ruuaksi viskeltiin,

Että rangaistus julmemp' ois.

Tapa raaka se jäi. Vaan sielumme

Nyt hienoksi silvotaan,

Kun julkinen kieli, kun soihtumme,

Sana lentävä kahlitaan.

Ja mikä on kallihin — rakkaus

Isänmaahan — se kielletään

Ja synnyinmaaltamme oikeus,

Terä silmämme, riistetään.

Näin kaikki kun meiltä on riistetty,

Mikä suurt' on ja kallista,

Niin sielumme, hienoksi kehrätty,

Sekö löytäisi rauhansa?

Ei sielumme ennen rauhaa saa

Kuin oikeus kruunataan:

Käsi levoton auralta herpoaa,

Kun lait käy horjumaan.

Ja kansan huutoja tuulet vie

Yli maan, yli maailman:

Alas vääryys, oikeudelle tie,

Valo, vapaus valtahan!

Helsinki syksyllä.

VALOSSA.

Alat laajat, suuret maailmat

Silmissäni joskus loistavat,

Kaikki tähtitaivaan kultaamat.

Toisinaan näen pienen lemmenkukan,

Immen silmän taikka hienon tukan,

Nekin kaikki taivaan kultaamat.

Joskus mulle kaste ruohossa,

Pieni helmi suur' on maailma,

Kun se vaan on taivaan kultaama.

Äiti, koti, kansa, synnyinmaa

Valon valvattina heijastaa,

Kirkastuvat taivaan kullassa.

TAIVAASEN.

Olen varma, että kukka niinkuin puu,

Jonka latva korkeutehen kohouu,

Uskoo kasvavansa taivaasen,

Sinne silmäilee se tuoksuten,

Eikä epäile kuin ihminen

Eikä petykään: — Jos alhaalla

Tai ylhäällä on ilma puhdasta

Niin kaikkiall' on yhtä taivasta.

VIELÄ KAIPAA.

Beethoven, suuri mestari,

Hän sieluansa soinnutti.

Sit' antoi kuulla maailman

Ja luuli senkin sointuvan.

Se kuunteli ja kyynelteli

Ja käsiänsä paukutteli,

Ett' ois sen luullut noussehen

Jo maailmoihin sointujen.

Vaan mestari kun taukosi,

Niin joukko vaiti kaipasi

Ja vielä kaipaa — milloinka

Luo kukin itse sointunsa?

MENNYT.

Veti arpansa nuorukainen,

Sotilaaksi hän kutsuttiin:

Siit' on asti nyt hurjanlainen,

Juopi itsensä juovuksiin.

Surumielin hän nauru suussa

Kylän raitilla rallattaa,

Eikä viihdy hän työssä muussa,

Senkuin tyttöjä petkuttaa.

JÄRKI JA SYDÄN.

Oi, sydämen murhasit rinnastasi,

Kun viettelit kultaisen omenani

Ja hylkäsit — sydämes tapoit.

Sua järkesi johtaa armoton,

Kuin terävä partaveitsi;

Se järki se kesytön, villi on,

Kuin murhaajan käsissä peitsi.

Varjelkoon Herra sun tieltäsi

Mun lastani, mun lastani!

Mun lapseni itkee, itkussansa

On sydäntä — olkoon se lohtunansa.

Mun lapseni sydän ei kuollut.

Se sydän sorrettu, sairas on,

Vaan syvempi entistänsä.

Laps ei ole sieluton, tunnoton,

Vaan säilytti elämänsä:

Hän itkee menneitä kukkiaan,

Vaan sydänhän kukkii uudestaan.

SUURET LAHJAT.

On hällä haukan kynnet

Ja sydän ilveksen;

Hän kuinka tehdä voisi

Jalotöitä ihmisten?

Hän rosvon koulut kulki,

Kehitti lahjojaan;

Miks ihmisrakkautta

Nyt hältä vaaditaan?

Jos kyntensä hän peittää,

Kun seura vaatii sen,

Hän julmuudessa muuten

On kissan vertainen.

Jos leijonan ei töihin

Hän nousta jaksakaan,

Niin saaliin vuoksi suostuu,

Kuin karhu, tanssimaan.

Hän ketun konstit keksii,

Kun viisast' etsitään

Ja hammastaan hän näyttää,

Kun kysyt sydäntään.

Siis hällä suuret lahjat

On, mutta villit vaan,

Tok' ihmisenkin arvoon

Hän nousee toisinaan.

IHMIS-ELÄIMIÄ.

Satu vanha kertoo: Löytyi luoto,

Jossa eläimill' ol' ihmismuoto.

Muuten elivät ne eläimiksi:

Joitakuita luultiin lampahiksi,

Joita ihmisrevot keritsivät

Taikka heitä suuhun pistelivät.

Ihmispukki vuohineen siell' eli,

Että luoto pahoin löyhkäeli.

Jotkut ilmaisivat julmaa sutta,

Muiden syöjää perin paatunutta.

Ihmismuodon alla itse siat

Säilyttivät hekkumaiset viat.

Orja, oppimaton ihmis-aasi

Pistot kärsi, vasten mielin raasi.

Joukoss' asui joku virkku hepo,

Jolle työstä harvoin suotiin lepo.

Moni ihmislehmä minkä säästi,

Käärmemiehet lypsämään sen päästi.

Itse koira, aivan ihmiskuono,

Muita haukkumaan ei ollut huono.

Mirri, sekin ihmisviiksinensä

Muiden vainoon uhras sydämensä.

Mutta haukat, kotkat, leijonat

Ihmisinä voiton ottivat:

Nimitettiin vapaasukuisiksi,

Ne kun jouten jäivät, vapahiksi.

Sellainen se luoto. Mutta meillä

Sama satu uudistuu kuin heillä.

MUISTOSSA.

Sun unhotanko? — en koskaan.

Vaikk' eläisin niinkuin taivas,

Niin vanhaks, harmajaks;

Vaikk' eläisin niinkuin taivas,

Niin onnen runsahaks.

Minä paljon karvasta, katkeraa

Voin matkan varrella unhottaa,

Se raskas, raskas on kantaa.

Mut onnellista ja kirkasta

Elämän muistoa, toivoa,

Pois sit' en hentoisi antaa.

Sun kultakutrista nuoruuttas,

Sun kirkassilmäistä taivastas;

Mun untani, toivon-unta,

Kuin puhdasta alppilunta —

Niit' unhottaisi en koskaan,

En koskaan.

KOHTAUS LÄHTEELLÄ.

VÄINÖ.

Miks ei mulla mieli vakaa?

Miks ain' uutta

Ihanuutta,

Suloisuutta

Ajan takaa?

Sano, Aino immyt, sano,

Miksi mulla on

Aivan loputon

Kauneuden, rakkauden jano?

AINO.

Siksi, ettet milloinkaan

Maltu pohjaan siemaamaan

Kauneutta,

Rakkautta.

VÄINÖ.

Ajatuksen lausuit soman!

Pohjaan ken juo pohjattoman?

Sano, Aino immyt, sano,

Kuinka voisi lähteen jano

Tyhjentää maan uumenhetteen?

Vaikk' on täynnä silmä lähteen,

Sydän sen on janoinen,

Aina ahmii pohja sen

Syvyydestä uumenten.

AINO.

Niinpä niin, mut lähde se

Juottaa lauman, virran uoman,

Antaa taivaankaaren juoman,

Antaa suukon suukolle —

Mit' annat, kitsas, minulle?

VÄINÖ.

Anteeks, Aino, tänne juokse,

Sydänlähteheni luokse,

Paina tänne pääsi musta,

Annan janon sammutusta!

Tyttö huima metsään viisti,

Lähteheltä suukon säästi.

KAHLEENI.

Sun silmäykses,

Niin lempeä, hehkuva silmäykses

Minut ensiksi hurmasi.

Sun kättelysi,

Niin pehmeä, hempeä kättelysi

Minut luoksesi kiskalti.

Sun sydämesi,

Niin luottava, lempeä sydämesi

Minut valloitti viimeksi.

Sun silmäsi

Mun hurmasi,

Sun kätesi

Mun kiskalti,

Sun sydämesi

Vei omaksesi.

Nää kolminkertaiset kahlehet

Lie ainaiset, oi ainaiset!

KOKO TAIVAS.

Koko taivas tuikuttaa

voi yhdessä tähtösessä.

Koko kevät puhkeaa

vain ruusun nupposessa.

Sulous kaiken keväimen

voi täyttää leivon sävelen.

Ja kaiken maailman kauneus

on mulle impeni rakkaus.

PUHTOINEN.

On kaunis, valkea kukkapuu,

Se kummun rinnassa hohtaa;

Se lintuin lauluhun havahtuu

Ja päivänpaistetta kohtaa.

Puut suuremmat sitä suojelee

Ja kaunis kansakin ihailee.

Kun sitten valkea kukkapuu

Hedelmäterttuja kantaa,

Niin niihin nuoriso ihastuu,

Puu heidän poimia antaa.

Sen puun on lehtyet puhtoiset

Kuin paratiisilinnun höyhenet.

Hyv' olla valkean, puhtoisen,

Kun kaikki antavat suojaa,

Kun kukka tunne ei tuulien,

Ei myrskypilvien tuojaa.

Puut suuret siitä kun kertoivat,

Niin puhtaan silmät ne kostuivat.

JOULUYÖ RIVIERALLA.

Jää, niinkuin neitsyt puhtoinen,

Se hohtaa alpin harjalta,

Vaan kaukana se valkoinen

On lauhkeasta laaksosta.

Mut alpin rintapuistossa

Oransi hohtaa kultiaan,

Sen toinen oksa tuoksuva

Suo morsiuskruunuun kukkiaan.

Ja meren luona, rannalla

On jouluaatto. Joulupuu

Siell' loistaa, käydään kirkossa,

Soi tiukukellot, paistaa kuu.

Ja tuikkii taivaan kynttilät.

Mut yö ei lunt', ei unta nää,

Vaan tuulet tuntuu lämpimät —

Ei sentään kodin lämpimää.

* * *

Oi, Suomen joulupahnat ja kuusi

Ja lasten riemu, se aina uusi

Ja kodin lämpöinen juhlamieli

Ja oma kansa ja äidinkieli! —

Ne joulun tuovat,

Ne lämmön suovat.

Mut etelässä ei kotia, —

Se on kadulla.

Kodittomalla kulkijalla

On kotilietensä taivas-alla:

Maailman suuri yhteisliesi,

Kuin joulun sankari yhteismiesi.

Jo kuulen aasien ammovan,

Näen päivän syntyvän, nousevan:

Se alpin neitsythelmasta

Kohottaa kirkkaan otsansa.

Nyt pienet tähdet ja suuri kuu

Pois väistyy, haipuu — ne kainostuu.

Mut maassa suurten, pienien,

Veshelmien ja kukkasten

Sydämet, silmät kirkastuupi, —

Maa hallelujaa kajahuupi.

VUOSI 1900.

VUOSISATAIN VAIHTEESSA.

Vuossata, kansallisuuksien luoja,

Hautahan vaipuu.

Tiedon- ja sähkön valtojen tuoja

Ainiaks haipuu.

Yöstä ja myrskystä päivämme koitti,

Rummut ja torvet sen aamua soitti,

Kanuunat kansojen verissä ammui —

Nyt jyrinällä se vuossata sammui.

Kuin kevät maanpoven kahleita laukoo,

Elämätä luopi,

Uusia voimia, urttia aukoo,

Suuntia tuopi,

Niin yli maitten valvahti kansat,

Voimansa tunsivat, katkoivat ansat,

Nuoruutta kiehuvin, kuohuvin voimin

Ilmoille iskivät, tarttuivat toimiin.

Tää kevätvuossata Suomenkin vyötti

Miesväen vyöhön,

Veressä vihki ja urhoksi lyötti

Sotahan, työhön.

Siit' asti onnen on toukoja tehty,

Kukkia juhlittu, tähkiä nähty,

Kunnia kasvanut, lentänyt maine,

Vierinyt valtava edistyslaine.

Vaan kevätvuossata käärmeetkin kantoi,

Myrkkyjä keitti,

Voimat suuret kun versoa antoi,

Villiksi heitti:

Villit ja väkevät heikompiansa

Polkevat, pientänsä suurempi kansa.

Petojen oikeus, käärmeitten kieli

Vallassa viel' on — ei ihmisten mieli.

Vertuus, veljeys, oikeusvalta —

Missä ne johtaa?

Rakkaus ihmisten tekojen alta

Harvassa hohtaa.

Konnuus ihmisyyttä vain sylkii,

Päivänkin valossa oikeutta hylkii,

Yön ylös kutsuu Manalan maasta,

Ilosta ilkkuu rikosten saasta.

Jälleenkö yö-ajan talvea, jäitä

Suomelle luodaan?

Taotaan kahleita itsekkäitä,

Orjuutta tuodaan?

Totuusko mykkä on? Luottamus horjuu.

Hävityshulluus yksinkö karjuu?

Toivoko sammuu? Valheko voittaa?

Milloin, oi milloin taas vapaus koittaa! —

Eläähän nuoruus, keväimen lapsi,

Vuossadan annos.

Siihen siis, vanhus harmajahapsi,

Toivosi pannos!

Vaikka on riisuttu viiriltä vaatteet,

Valvoohan kansa ja kansassa aatteet:

Aatteen valta on taivahan valta,

Kuka voi päästä sen valtikan alta?

Totuuden oikeus joll' on, se voittaa,

Kansoja kääntää:

Kansojen parhaat parhaansa koittaa,

Valtoja sääntää.

Uusikin vuossata veressä uipi,

Kunne se totuuden viljoja puipi,

Kunne sen sylissä pienikin kansa,

Heikkokin laps saa oikeuttansa.

Siispä se kansa, jok' oikeutta palvoo,

Vuossadan taivaan

Tähtiä tähdätköön, ne kun valvoo!

Suomenkin laivaan

Taivahan valtojen tuikkehet kiiluu,

Vuossadan aatteet meillekin hiiluu.

Seuraamme niitä, ne johtavat meitä,

Valossa, myrskyssä kunnian teitä.

Varkaitten, rosvojen kaamea haamu,

Uppoa yöhön!

Jyrise ilta ja valkene aamu,

Kiire on työhön!

Etsimme miehuuden kesä-aikaa,

Yhteislaulumme kauas jo raikaa.

Ylös kaikk' uhrit ja suitsutusmaljat!

Työmies nyt valvoo — paukkuvat paljat.

YHTEISKOULU.

Suuri sekametsä kasvattaa

Kuusen, hongan niinkuin lehtipuun,

Pilvet heill' on yhteiset ja maa,

Armo saman auringon ja kuun.

Yhteistaivaan tuntevat ja maan,

Eri säilyttävät luonnettaan.

Yhteis-äiti, luonto, kouluttaa

Pääskyslintua kuin leivoa;

Sama taivasholvi hiihottaa

Niiden liitelyä, lentoa —

Pesätöihin pääsky sentä jää,

Toukotoivot leivo livertää.

Veljen niinkuin siskon, molemmat

Yhteis-äiti ruokki rinnoistaan,

Saman taaton yhteiskannikat

Heitä voimistutti viljallaan.

Sittekin on miehen luontoa

Heistä toinen, toinen naisena.

Suur on yhteiskoulu elämä —

Ken sen neuvot oikein oivaltaa!

Sekaisin ja rinnan, yhdessä

Mies ja nainen siinä opit saa.

Sentään vaistot, luonnontuntehet

Eri töihin vie er' ihmiset.

Kaikkein yhteiskouluin yhteinen

Pohjakallio on synnyinmaa.

Aatevaltain taivas tähtinen

Rientojemme latvaa tutjuttaa.

Nuori, liikkuva ja kasvava

Mieli olkoon meidän latvana!

Kirkas taivas viirinpohjamme,

Totuus siinä liekkikirjaimin!

Niissä oppimme ja ohjamme,

Niille uhrimmekin kallihin!

Elämämme valpas vaellus

Nouskohon kuin ehjä rakennus!

KÄSITYSTEN.

Pellervon päiviä avattaessa 29 p. tammikuuta.

Nytpä on kiihkeä pellon työ!

Silmistä, mielestä pois nyt yö!

Suomi on tehtävä Amerikaksi,

Vapaaksi, väljäksi, viljavaksi.

Lämpimiksi on luotava soita,

Kirnuttava on turpeista voita.

Rikkautta on luotava,

Markkinoille se tuotava!

Yhteistyöhön jo maamies käy,

Toimi ja vilkkaus — eikö ne näy?

Eikö jo Suomessa vahva ja heikko

Käy käsitysten, veljenä veikko?

Vitkastellako aika ois hiljaa?

Maailman markkinat vaativat viljaa,

Suomesta toivovat nousevan

Kansan toimevan, pontevan.

Sydäntä, päätä ja kättämme

Kysytään meiltä, kun yhdymme.

Kysytään kirkasta, reipasta mieltä,

Ett'emme maailman valtatieltä

Väistyisi kilpailun tuoksinassa.

Tarpein taistoss' on tarmoa kassa.

Yhteistoimi luo kassoja,

Meille ja maallemme aarteita.

Ei pidä pilviksi vaihtua,

Lampena höyryksi haihtua.

Luokamme yhdessä valtava vuoksi,

Nouskamme verraksi kansojen luoksi!

Suomi, jos yhtyä, toimia kehtaat,

Pyörität maailman myllyt ja tehtaat,

Hengen valtoihin aineen tuot,

Kehität vanhaa, uutta luot.

MERANIN RUUSU.

Hän Meranissa mulle näytti

Nuo silmät taivaan haaveiset,

Ja sydämeni niillä täytti

Ja kietoi multa aatokset.

Nyt kaikkialla missä liikun

Mua seuraa ruusu Meranin;

Jos maalla käyn tai merta kiikun,

Hän tuopi päivänpaistehen.

Kun missä seutu viljavoipi,

Hän siellä nostaa kauniin pään

Ja kevättä kun rastas soipi,

Min' eksyn häntä miettimään.

Hän on kuin liikkuis kaikkialla

Miss' siintää taivas, kukkii maa,

Tok' on hän tähti taivahalla,

Jonk' en voi kättä saavuttaa.

Mut kaukaakin hän mulle siintää

Ja hehkuu hellää lämmintään.

Molemmat meistä toistaan kiintää

Ja sentään kulkee yksinään.

17/2

LEIRILAULU.

Järvemme kirkkahat, laitumet laajat, vainiot väljät,

Temppelit, koulut ja maan muistojen rikkaus suur,

Työn kovan, taistelun, toivojen, murheen, riemujen viljat,

Meille ne kallihit on, mielestä kuin pyhä maa.

Meidänkin tarmo ja taito ne kirjaelkoot tätä maata,

Kuin jalo, helminen vyö, kirkasta maatamme, työ!

Kansan rakkaus luokoon maan tämän Kaana'an maaksi,

Lapsille vuotaos, oi, rieskan ja riemujen vuo!

Työtä kuin mettisnä teemme, niin mettä on metsämme täynnä,

Niin povi pellon ja suon viljoina aallota voi.

Valppahat suojaamaan kotimaatamme vaaroja vastaan,

Nouskamme juuria puun, varttakin varjelemaan.

Aurako tai kynä työase, uhriin maamme jos kutsuu,

Lietemme, lain tahi maan puolesta ponnista, mies!

Kuntomme parhaat yhtyy kuin tuhat järveä virtaan,

Niemiä nuoriksi tee, salpoja järkytä pois!

Voimaa meissä mit' on, oi, korkeakoskena nouskoon,

Innoksi, leimuksi maan, rintamme valtimo, lyö!

Innoks ilkeät', ahnasta sortoa, vääryyttä vastaan:

Suomesta versova on oikeus-urhojen maa.

Sankarit kontiorinnat, rohkeat työhön ja kuoloon,

Valmihit valjastumaan, kutsumus, huuto kun käy.

Pois himon alhean tallatkoon jalorientoinen jalka!

Korkea on kotimaa, korkea tahtomme myös.

Pois pime yön, uni leuto ja itsekäs nautinnon huume

Kansalles onnea luo, siit' oma onnesi juo!

Ken luja hetkinä vaaran työnsä ja uhrinsa tuopi,

Rakkaudestansa hän parhainta nauttia voi:

Kirkas tunto on hällä ja toivoa säihkyvät silmät,

Voittiko, kaatuiko hän — hän elämään toki jäi.

Kuulkaa kannelkaikua, laulumme siivin jo soutaa!

Vallasta talven ja yön kansako noussut jo on?

Nuoruus, mieheys, vanhuus — kaikki ne kaartuvat leiriin:

Leiri se on isänmaa, kaikk' ovat vartiat sen.

Kuin kevät-aamuin, riennämme toivoa palppavin rinnoin

Työhön ja taistelemaan puolesta kallihin maan.

Keväällä.

PIENTEN SANKARI.

Herodes laittoi tappamaan

Pois pienet Betlehemin maalta,

Niin tahtoi tappaa ruhtinaan,

Joll' on nyt pienten suurivalta.

Maailman suuret mahdillaan

Nyt pieniä taas kauhistavat

Ja luullaan: pienten ruhtinaan

He maailmasta teurastavat.

Vaan pienten sankar löytää maan,

Sen, joss' on hälle turvalehto:

Hän sieltä kypsyy aikanaan,

Miss' säilyy valistuksen kehto.

Ja vainot, surman-iskut ne

Vaan Mooseksia kasvattavat

Ja kansaa messiakselle

Herodes raukat valmistavat.

Pääpapit, Pontiukset, oi,

He rauhan herraa ristiin lyövät!

Mut haudastaan hän nousta voi,

Vaan madot sortajoita syövät.

Uus sankar, kirkas hengessään,

Vie kansat oikeuden teille,

Niin vainonmieskin mielellään

Taas veljen kättä tarjoo meille.

Lugano 7/5

"ROSENHÜGEL".

Mäki kaupungin on likeinen,

Ruusukumpu nimikin on sen.

Näki sieltä alppivuoria

Lumipäitä,

Näki virtoja ja laaksoja

Viheriäitä,

Näki kauas sekä korkealle

Ympäristön kevätmaailmalle.

Minä ruusukummult' etsin ruusuja.

Missä silmäni, kun niit' en oivalla?

Etsin oikealta, vasemmalta,

Kysyn kummun kukkamaailmalta.

Enkä huomaa, kunnes eteheni

Juoksee lapsilauma hehkuposki,

Jossa vielä virtaa riemunkoski.

Minä nostan yhden rinnoilleni,

Suutelen ja päästän valloilleen,

Jätän sitte kummun kukkineen. —

Siinä parvi alppiruusuja,

Jalovalkoja ja vuokkoja —

Usein muistelen heit' uudelleen.

Chur 10/5

KUKKA KALLIOSSA.

Kysyin:

Miksi, pieni, hento kukkanen,

Juurruit kylmään kallioon?

Salli, etsin poven lämpöisen,

Vien sun mustan mullan uumentoon.

Siellä kaunihimmin kukkisit.

Mietihän, jos siihen suostuisit!

Vastasi:

Lämmin rakkaus mun kiinnitti

Tähän kylmään pohjahan.

Sydänvereni sen pehmitti,

Että nytkin näät sen kukkivan.

Vieras multa voi mun kuolettaa,

Suo mun kallioita kaunistaa!

17/5

TULE!

Tule tyttöni, soma sirkkuni,

Sulle lempeä laulelen!

Kuin niityn sirkka kukkaselle,

Kuin lintu laulaa lintuselle,

Sulle lempeä laulelen.

Tule tyttöni, oma impeni,

Sulle kultia kuiskutan!

Kuin lintu kaiken alkukesän

Viserti, kunnes laittoi pesän,

Sulle kultia kuiskutan.

Tule tyttöni, rakas rauhani,

Pesän lämmintä lietsomaan!

Kas lämpimällä sydämensä

Myös lintu hautoi pesäsensä,

Sitte syötteli poikiaan.

Tule tyttöni, ainut armaani,

Pian pienoset piipottaa!

Ja syys tuo meille onnen ajat,

Kun näämme lentämässä pojat,

Voimme huoleti huoahtaa.

24/5

SUURTEN LAULU.

Mit' onkaan teillä tehtävää

Maailman tällä puolla:

Kun suuret kansat henkiin jää,

Te pienet voitte kuolla.

Ja hautajaiset hartahat

Me teille valmistamme,

Kun pettäjille patsahat

Maan päälle nostatamme.

Ken mestari on murhaamaan

Pois pienet, heikot maasta,

Hän laajennelkoon heimoaan,

Hän oikeudest' ei haasta.

Niin sitten kukkii kolossit,

Nuo vahvat ruumiiltansa,

Vaan hengen heimo, sankarit

Ne pääsee hautahansa.

Mit' oiskaan heillä tehtävää,

Kun maa on orjain paula:

Ei ihmisyyttä kansa nää,

Ei vapaudesta laula.

Schaffhausen 24/5

SUOMALAISEN TEAATTERIN PERUSKIVELLÄ.

18 p. kesäkuuta.

Impi kaunis, hyvin kasvatettu,

Somimpia taiteen tyttäristä,

Kultakutri intohimon impi,

Vilussa on kauan värjötellyt,

Hataran ja harvan katon alla,

Kylmät kesti, monet tuiskut tunsi,

Toki kauneutta kannatteli,

Ihanteihin meitä innostutti,

Vilussakin, hallan huokuessa,

Kukkasia kuplehti sen rinta,

Kieli helkehti sen kultasuussa

Niinkuin helmet kultakuppisessa,

Että mieli kaiken kansan syttyi,

Veri vitkas kuumeni ja kiehui,

Kiehui rakkautta impehemme:

Kodin päätti kultaselle laittaa,

Linnan liikkuvalle, toimivalle,

Aina lämpimälle, lemmitylle,

Teaatterin Suomen näytelmälle —

Pohjapaasi laskekaamme sille!

* * *

Emme laske pyramiidin pohjaa,

Jonne vanha suuruus haudataan.

Elämä ja toivo meitä ohjaa

Toiminnalle talon laittamaan:

Hengen hehkuvalle toiminnalle,

Aina kasvavalle, kukkivalle.

Mistä kaunis korkenee ja hyvä,

Joka kestää aikaan kaukaiseen,

Sillä perustus on vankka, syvä,

Juuret kaiventuvat uumeneen:

Syvällä on suuren hongan juuret,

Maamme pohjakalliot on suuret.

Suuret aatteet, hengen siemenjyvät,

Poven vaativat myös lämpimän:

Kansan henkehen ne syventyvät,

Tuovat kukan, tuovat hedelmän.

Taiteen pohja on ja asuinhovi

Ihmisyyden laaja, lämmin povi.

Ihmisyyttä muodoin suomalaisin

Palvelee myös Suomen näytelmä,

Suomen mielin, Suomen miehin, naisin

Tältä pohjalt' elpyy elämä;

Nousee kaunis taiteen palmupuisto,

Pyhä metsä, pysyväisin muisto.

Syvään, syvään paasi painakaatte,

Talo taatkaa aikaan ainaiseen!

Taiteen taikavoimaan luottaa saatte,

Kansan kiehtoopi se kukkineen.

Eikä sinnes kuole Suomen kansa

Kuin se lempii kieltään, taidettansa.

PIKKU TYTÖLLE.

Kun meri on laaja ja laiva yksin,

Sit' aallot uhkaavat eksytyksin,

Oi silloin yksikin tähtönen

Sen voipi ohjata reitilleni

Sin' ollos, tyttö, se tähtönen!

Mies metsän taivalta yksin astuu

Ja myrskyn pauhussa läpi kastuu,

Niin pieni torppa ja tuike sen

On hälle lohdutus lämpöinen:

Ole, tyttö, tuike se herttainen!

Jos missä maailmass' istut, liikut

Tai kotikoivujes alla kiikut,

Niin hellän päivyen paisteena

Valoa murheeseen vilkuta

Ja hoida maallesi kukkia!

Vaan itse toivotko palkkiota?

Oi, muista kansasi, itses voita!

Kuin sade auringon liitossa,

Niin kotimaatasi virvoita,

Vaan palkkaa — sit' elä odota!

2/7

MIESTEN LAULU.

Pois voihke ja itkun hyrske,

Käy työhön ja toimintaan!

Pois veltto ja toivoton tyrske,

Ei viel' ole kuolema maan.

Ole kylmä kuin kallio jäinen

Ja valtavan itsepäinen

Elinvoimasi ponnistaan!

Mies, synnytä tuntees työksi —

Suupalturit, vaijetkaa! —

Ota rautainen rohkeus vyöksi,

Mieskunto se voiton saa.

Ole oikeutt' uskovainen,

Luo maailma suomalainen,

Joka henkeäs heijastaa!

Jos meissä on karhua vielä,

Jos kynttä ja hammasta,

Ne hiokaa työllä ja hiellä,

Petoparvi on vastassa.

Mies miehelle kättänsä antaa,

Kun kalleinta maallensa kantaa —

Nuor', itseäs valmista!

Pois harkinta! anna mit' annat!

Mikä liiaksi kallist' ois?

Jos saiturin säkkiä kannat,

Jää kunniakaartista pois!

Pien' itsesi anna ja siitä

Sinä kansasi kunnia niitä, —-

Se kaunista, suurta lois!

Savonlinna 3/8

NUORISO!

Nuoriso reipas! Suomea suojelemaan joka sormi!

Onnemme juurien maa, toivomme kukkien myös.

Pieni on kansamme rauhaisa, suuruudella ei loista,

Arvo ja rikkaus sen olkoon kunnia työn!

Paljoudellaan ylpeilköön erämaan tomu, hiekka,

Suuret kansat ne kanss' joukoilla korskua voi.

Pienten mahtina maailmassa on kestävä kunto,

Tarmosi talleta siis, kuntosi kasvata töin!

Neuvona sulla on huol' isänmaastasi, kansasi murheet,

Kauniimmin kuka voi neuvoa kuin suru maan? —

Jää kotimaahasi, viihtyös kaihosan äitisi luona,

Tee pesä, perhe, ja maa onnea antavaks tee!

Turhaan ei mene työs, vaikk' itse et voittoja niittäis:

Rauhan mielesi saa, kansasi jälkehes jää.

Aarteistas ihaninta on nuoruus, luottava toivo,

Nuori on Suomikin, sun vertasi hurme on sen.

Siis isänmaatasi suojele, itseäs suojelet silloin,

Kansasi hengessä jää maass' elämään sinun työs.

Nuoriso! Kallis on kansasi, ainoa heimoa Suomen,

Ainoa siskoista jäi, muut aron hukka kun söi,

Ainoa, jonka on pään yli paistanut aurinko armas —

Surma jos meidätkin syö, vieras ei töitämme tee,

Autioks jää sija silloin laulujen, toivojen kansan,

Kansan, jonka on työ raivata oikeus työn,

Jonka on kunnia kantaa miekan kohdalla kannel,

Hoitaa lämminnä lies, etsiä syntyjen tie.

Suomen kansako hukkuis tilkkana suurmeren yöhön?

Ensin kansallistyös ihmiskunnalle tee!

Sankariaika se meillekin koittaa, messias-aika,

Rinnoissa nuorison se kultaista kaikua soi.

Kaikki mit' oikean, kauniin, suurhyvän siementä kylvät,

Uhri se kannettu on päiväksi kultaisen koin.

Mutt' ole valpas, nuoriso! Kannelta suojele, soita.

Laaksoon, vuorille viel' vartioparvia ja'a.

Taistelut, uhrit on tarpeen, kunnes on täytetty aika:

Oikeus voittohon vie! — miekkamme huotraan viet.

25/8

KALLIONIEMESSÄ.

Suomenkielen tutkijan kesäkodissa Eemilin päivänä 30 p. elokuuta.

Täällä korven kainalossa,

Sohinassa suuren metsän,

Vesijaksojen välissä,

Kovan kallion jalalla

Kaivelet kotimme kieltä,

Syntyjä sen selvittelet,

Laittelet lakipykälät,

Joille sointuvat sanamme

Perustuvat, parvittuvat,

Laajenevat lausehiksi,

Ajatuksien kuviksi,

Tekojen, tapahtumien,

Koko kansankin elämän

Oivimmiksi maalareiksi.

Täällä kuulet suomenkielen

Alkuääniä syviä,

Joita lainehet lipatti,

Lokit haastoi, luoto kuuli,

Joit' on korpi kuiskaellut,

Kuusen, hongan huojuessa,

Vinkuessa vinhan tuulen,

Taikka lintu lauleskellut,

Käki kukkunut vakava

Keväthetkinä hyvinä,

Sadevihmakin sanellut,

Myrsky puuskaten puhellut,

Syksyöinä synkimpinä;

Täällä ukkonen opetti

Ilman rannat raikuviksi,

Kalliotkin kieleviksi —

Täältä kielitietäjänä

Sinäkin, Setälä Eemil,

Suomen alkukieltä kuulet,

Luonnonvoimien sanoja,

Kuulet, kuinka se syvälle

Sydämehen Suomen kansan

Painoi jälkiä jaloja,

Joista on kehinnyt kukka,

Jok' ei kuihdu eikä kuole

Valtioitten vaihtuessa;

Kypsynyt on kultalaiho,

Jota ei hävitä halla,

Sotke sortajan orihit,

Vaan se vilja vehmastuupi

Syvällä sydänten maissa,

Sieltä laajeten, leveten,

Valloitellen vainioita,

Kunnes musta korven kohtu,

Oman sointunsa sulosta,

Ihastuen, ihmetellen

Välähtääpi, väikkyellen

Valon viljana hyvänä,

Suomen kielen kaikuessa

Leivosena lehdon päällä,

Satakielenä salossa,

Sulosuuna maailmassa. —

Silloin siellä työsi tunnet

Jälkiä jalon tekosi,

Henkesi hedelmämaita:

Kuulet kultakellosina

Sanan hienoksi hijotun,

Sydämesi syntykielen,

Suomen kaiken kansan suussa

Ylinnä ylistetyksi,

Kaikkialla kiitetyksi —

Ei kuin nyt tätä nykyä. —

Kuulet vietävän vesille,

Kauas maille vierahille

Kielen kirkkaita jyviä,

Suomen päivän paistamia,

Sun omasta kylvöstäsi; —

Silloin silmäsi ylennät

Päivien takaisten taakse,

Yli aikojen suruisten,

Katkerien kärsimysten;

Suomen suur'ajan valossa

Unhotat omat surusi,

Suuren toivon täyttyessä,

Peität pienet pettymykset. —

Siksi nyt sotia käymme,

Kestämme kovatkin päivät,

Valvomme valon hyväksi,

Suomen päivän nousennaksi.

JOULUAATTONA.

— Kas, äiti! taivaan joulupuista

Jo kynttilät kirkkaat loistavat!

Siell' lapset auringoista, kuista

Iloiten tanssia mahtavat.

— Niin, siellä tanssivat maailmat,

Soi laulu miljonista suista.

— Kas, äiti, tuolla valpas kuumme

Se metsissä kiiltää, kimmeltää!

Sytytä meille joulupuumme,

Niin taivasta vaille emme jää.

— Ah, huolet mieltäni hämmentää,

Maan murhe sulkee laulusuumme.

— Oi, äiti itkee! Siksi juuri

Nyt kynttilät joutuin loistamaan!

Kun miel' on raskas, murhe suuri,

Niin valoa silloin tarvitaan.

— Min' olen toivoton kerrassaan,

Kun laki horjuu, maamme muuri.

— Miks, äiti, miksi toivon puutos,

Kun lapsia ympärilläs näät?

Meist' alkaa pahan päivän muutos,

Sä meidän turvihin aina jäät.

— Sielt' astuu taattonne, pystyyn päät!

— On taivas kuullut, äiti, huutos!

Niin orren alle astuu taatto,

Ja puistavi lunta turkistaan.

On valon, toivon jouluaatto,

Hän saapuu, muistikin lapsiaan.

Hei, pankaa kynttilät loistamaan!

On perhe toivon matkasaatto.

5/10

KÄY VOITTAMAAN.

Sin' olet julma ja tunnoton,

Jos leikkiä silmänluontis on,

Jos hurmataksesi hurmaat vaan,

Mun jättäen verta vuotamaan.

Olen Hannibal, en Scipion:

Elämän arpia mulla on,

Mut en ole sortunut, heikkokaan —

Käy kanssani Rooma voittamaan!

On Rooma kunnian kaupunki,

Ja'an siellä laakerit kanssasi,

Ja onnen Pinciovuorelta

Sun rintasi täytän ruusuilla.

— Tok' ennen voittoa, ruusuja

Meit' orjain kotka voi ampua —

Viis siitä! kun korkealta vaan

Me taivaan lintuina langetaan!

TUNNUSTUS ARVOSTELIJALLENI.

"Tuot' ajatellut olen monta kertaa,

Ett' itsestään hän luulee liikoja —

Nyt Hannibaliin itseänsä vertaa:

Hän varmasti on suuruushulluna!"

— Siin oikeassa olet, ystäväni:

Mun vertaukseni on ontuva.

Ei miekaksi juur ole kynästäni,

En sotamieskään ole arvolta.

Ja arpeni, oi, niist' on puhe turha,

Kun viel' en ole silmäpuolena!

Nyt niinkuin muinen kannibaalein murha

Vain voittaa tunnustusta, arvoa.

14/10

KARJALAINEN LOITSU.

Hilpeä karjalainen,

Lempeä niinkuin nainen,

Toivokas niinkuin nuoruus,

Avoinen niinkuin suoruus,

Notkea niinkuin nöyryys,

Tuhlari niinkuin köyhyys,

Hetken lapsi kuin perho —

Poista nyt silmies verho,

Aattele loitommaksi

Aikojen ankaruutta,

Päiväksi raskahaksi

Kokoa pontevuutta!

Näe mitä vaatii aikas!

Vanhat ja uudet taikas

Ilmarin taidolla liitä,

Miehenä käyttele niitä

Vakavin, viisain mielin,

Väinämöisesi kielin.

Kansasi kontiopeuraa,

Snellman-Väinöä, seuraa!

Ain' ole kestäväinen,

Jota ei surmat suista,

Rohkea Lemminkäinen

Vartijavirkas muista.

Sampoas suojele hengin

Ennenkuin orjarengin

Antaut alhaistöille,

Eksyen pitkille öille,

Kaakkolan jalkojen alle,

Ilkuksi sortajalle.

Tempaa tenhosa loihtu,

Valkeus, sielusi soihtu.

Karjala, Suomen vahti,

Sankaritehtäväs täytä.

Sulla on laulun mahti,

Nyt jalotöitäsi näytä.

Säilytä sielusi soitto,

Uusien päivien voitto!

Kaakossa yö on musta,

Paha sen on vaikutusta.

Yöstä on sorto ja viha,

Kateus, häijy liha;

Sokeus vimman on luonut,

Halpoja kiihkoja tuonut:

Käytä siis laulusi kieltä,

Valvota nukkuvain mieltä;

Opeta oikeus heille,

Totuus ja rakkaus näytä,

Viitaten viisasten teille,

Kannelta miekkanas käytä.

16/10

SUN KANSSASI.

Sun kanssasi suunnitella

Voin nousua korkeaa,

Ja korkeita aatemaita

Ja kirkasta maailmaa.

Sun nuoren henkesi luona

Mun ratsuni siivet sais

Ja kaunisten runomaitten

Yli kanssasi karauttais.

SUA AJATELLESSANI.

Sua ajatellessani

Sydän sykkii rinnassani

Valtavammin, puhtahammin.

Sua ajatellessani

Ihanamp' on maailmani,

Päivä paistaa suotuisammin.

Sua ajatellessani

Lämpiävät laulelmani,

Sydän sykkii rinnassani

Toivovammin, uskovammin.

ONNI!

Ei onni tule etsien,

Se saapuu eläen.

Ei onni tule ulkoa,

Se nousee rinnasta —

Jos nousee;

Jos ei, niin herätä se sieltä,

Se kuulee omantunnon kieltä

Ja nousee.

EI KOSTOA.

Oo, miksi huudan julmaa kostoa

Mun maani kalliin sortajille!

He oikeutta eivät oivalla

Ja että vapaus on ihmisille

Kuin päivä kukkasille —

Oo, kurjilleko huudan kostoa!

Voit heitä, Herra, siirtää taivaaseen

Ja siellä viisastuttaa heitä.

Aseta heidät siellä arvoilleen,

En kadehdi, tee heistä enkeleitä.

Vaan säästä maassa meitä,

Tääll' ihmisyys taas päästä valloilleen!

Ja Aleksander vapaamielinen

Ja oikea tuo maahan meille!

Hän rakkaudella suuren sydämen

Meit' ohjaa onnen valtateille,

Jaloille Speranskeille

Ja totuudelle korvans uskoen.

Ja suomalaisiansa suojellen,

Hän rakkausvallan uuden luopi,

Ja luottamuksen tammen tasaisen

Hän maassa juurtua taas suopi,

Niin toivon kirkkaan tuopi,

Kun rauhan turvaks antaa oikeuden.

VUOSI 1901.

PIKKU PAAVOLLE.

Kuuleppas nyt, pieni Paavo!

Kun sinä marssit maailmaan,

Elä sinä muilta paljon toivo,

Vaadi itseltäsi vaan.

Minkä itseltäsi vaadit,

Itse myös sen teet ja laadit.

Itse keksiä voit viisin,

Kuinka laitat paratiisin,

Jossa hunajaa ja voita

Virrat, kosket kohisee,

Omenoita, rusinoita

Puut ja pensaat putoilee.

Ja jos voit, niin kutsu vaan

Sinne linnut laulamaan;

Kutsu naapurista Matit,

Ulkomailta marakatit,

Tytön tyngät, pojat pienet,

Punaposket kärpässienet.

Kutsu kansaa uutterata

Vaikka kokonainen sata!

Sitte ynnä leikitte,

Mansikoita poimitte.

Mut ei ole mahdotonta

Katkeraakin marjaa monta.

Jos on kylmää, pimeää,

Kutsu kuu ja päivä sinne,

Niin on valoa jos minne,

Tähdet näyttää kynttilää.

Sitte hyvää, makeata

Yrttitarhastasi maista;

Köyhillenkin puuropata

Keitä, sairas raukkaa muista.

Eero, Eljas, Martti, ne

Muista myös ja kestitse.

Hyvin hoida vieraitasi,

Onhan pojat veikkojasi,

Siskojasi tyttölapset,

Helmisilmät, pitkähapset.

Mutta ennen muita anna

Vanhemmille parhaat palat,

Kukkasaaret, kultakalat,

Ilo isänmaalles kanna!

Vaan jos toivot onnenmurut,

Kestä myöskin suuret surut.

Ensin kasva mieheksi,

Että pystyt töihisi!

25/1

SUURELLE LAULAJATTARELLE

kotoa lähtiessään.

Täält' eikö kultaa löydy Suomesta

Ja timantteja meidän vuorista?

Ei kultaa, joka kuivaa sydämet

Ja sotkee tunnon hellät hettehet,

Ei timantteja, jotka kiillollaan

Saa ihmisyyden tunteet kuolemaan.

Mut Sinä tunnet kultakaivoksen,

Sun oman äitis syvän sydämen;

Timanttivuori, helmivirta se

On Suomen äiti tälle Suomelle.

Sun äitis sydämestään, sielustaan

On hionut sun suureen maailmaan.

Kun taiteen jalokivet loistavan

Me näämme näyttelyissä maailman,

Me muistammeko, että kuumasta

Ne kehittyvät äitirinnasta?

Sun laulus loisto, sielus sointuinen,

On nekin kultaa Suomen sydämen.

Ja taiteet helmiä on, helmimään

Ne silmämme saa ihmissydäntään,

Ne valloittavat, niitä voitetaan.

Ne kohottavat kansat kunniaan,

Ja ystävinä toistaan hellimään

Ne vievät vieraita kuin veljiään.

Sun äitisi on suruharsossa

Ja suru Suomen soipi kaukana.

Vaan Suomen yllä, harson poimussa,

Siell' laulajatar loistaa kirkasna.

Hän minkä voittaa, hurmaa maailmaa,

Sen meille voittaa, meitä innostaa.

Sua harva täällä joskus kuulla saa,

Sua sentään kaikki kansa rakastaa:

Kun saavut, vaikka keskitalvella,

Niin ilmassa käy kevättuulelma;

Kun lähdet pois, niin meitä lohduttaa:

Ett' ääntä Suomen mailma kuulla saa.

Käy usein Suomessasi, uudista

Sun säveltesi äidinluontoa,

Ja sitte Suomen toivonlaululla

Suurkansain sortovalta taltuta!

Niin onnenvirran johdat Suomehen,

Kun kansoille luot uuden sydämen!

19/2

HEMMOTELTUJA.

Sirpale.

He ruikuttavat; voi mun pienoseni!

Ei — aika miehiä he ovatkin.

Ja sentään ruikuttavat! — Pienosia

Siis ovat, vaikka aika miehiä.

Ja mitä ruikuttavat? Vastuksia:

Kun patjat eivät kyllin pehmeitä

Ja kun ei maantie kasva kukkasia

Ja päiväkään ei viitsi hymyillä.

Jok' aika heille; ihmiset ei voi

Jok' aika täyttää heidän halujaan,

Ja kun ei kultakolikotkaan soi,

Kun hetken herkut kutsuu tuhlaamaan.

Se kauheaa on, maailma on julma.

On Valo, Vapaus, Maamme kaunista,

Mut uhratako niille kaikkensa,

Tai jotain — siinä liian suuri pulma!

Vie rahaa heille, pienet lunasta

Ja velvoituksen painon alta päästä;

Suo hetken tuulten heitä tuutia

Ja miehen töiltä muonarengit säästä.

Niin ylistävät isänmaata he

Ja kiitosvirren tuovat kansalle,

Jok' antaa laiskuudesta heille hintaa —

Oi, naiset, naiset! Suokaa heille rintaa!

20/2

HIIHTÄJÄIN LAULU.

Suistele, suksi, notkojen pohjaa,

Vuorenkin päältä viiltele tie!

Tarmo se työntää, tahto se ohjaa,

Vasta- kuin myötämatkoja vie.

Tuuletko meitä tuiskella sais?

Vuoretko matkan seisauttais?

Päätä ja niskaa

Kennistä — viskaa

Vauhdilla kulkuas maalihin päin! —

Tieltäsi vastukset väistyvät näin.

Ponnahda, suksi, joustele jalka,

Rohkea rinta, ilmoja juo!

Mieli, kuin linnun lentävä sulka,

Liitele voiman lähtehen luo!

Suontesi aallot — kuule kuin soi!

Riemujen ruuhet soudella voi.

Rientomme riehu,

Rinnassa kiehu,

Hilpeä hiihtomme innoksi tee —

Aatos jo ilmoja leijailee.

Voima ja valppaus — oisko ne unta?

Untansa nähköön talvinen maa! —

Meissä on tulta, maassa on lunta,

Liekkimme maankin vapauttaa.

Karkaise luontos, vartoohan työ!

Hentous arka helposta myö!

Nyt sekä huomen

Sampoa Suomen

Vahvana rientäös valloittamaan —

Sen murut liittele onneksi maan!

26/2

KUKKO.

Kun kukko läiskytti siipiänsä,

Niin lentävänsä se luuli:

Se huomas aidalle pääsevänsä,

Kun sattui myötäinen tuuli.

Nyt kukko laukesi laulajaksi

Ja taiteheksi sen keksi,

Niin kukon laulua ihanaksi

Sai kana kiittäneheksi.

Jo kukon äänikin halkes aivan

Ja sortui surkean lailla,

Mut kanan kiitokset maksoi vaivan —

Hän niit' ei viel' ole vailla.

Se oikein totta on tämä taulu:

On taideastetta monta,

Mut kanan mielestä kukon laulu

On suurta, vertaamatonta.

5/3

VANHAN EMÄNNÄN MENTYÄ.

Mikä on ihmisen elämä

Maailman matomäellä? —

Se on vaaroissa vaellus,

Kulku käärmekankahilla;

Surunlaakson lauluretki

Kyyneliä kylväessä;

Kyntö kylmien ahojen

Hallan käyden kantapäillä;

Niitto mustan murheviljan

Toivontoukojen aloilta;

Purjehdus karivesillä

Myrskyilman mylviessä.

Se on maailman elämä,

Jonka päätit, vaimo vanha;

Pääsit markkinameluista,

Tuskista tukalan matkan,

Päivätyösi pälkähistä,

Kiusauksista, kivuista,

Pääsit päiville hyville,

Kevätlehtojen kisoihin,

Uusille suvisaloille,

Joita kauan kaipasitkin

Syksysi sydänsuruissa.

Mit' oli elämä sulle? —

Uhri uhrien jälestä

Pienten parkojen hyväksi,

Työtä, vaivoja, vilua

Kasvavien kaitsennaksi;

Muiden onnea avustit,

Muille riemujen pikarin

Suistit huultesi sivutse.

Siihen suoritit sulosi,

Kukat kultapäiviesi.

Minkä tervettä mehua

Suontesi joet solisi,

Sen käytit kodin hyväksi,

Nostannaksi nuoren polven.

Nuorten onnesta iloitsit,

Nuorten voihkit vastuksista,

Kunnes voimasi väsähti,

Pysähtyi sydämes pursi

Rauhan vienoille vesille,

Armon auringon sylihin.

Meille muistosi valahti,

Kuin vesille lämmin hohto

Päivän heltehen perästä.

Lahti 16/3

LEHTITYTTÖ.

"Työmieslehti — viispenniä — ostakaa!"

Viiman vinkuen, purren pakkasen,

Katupielessä huutaa tyttönen:

"Työmieslehti ostakaa!"

Kansa virtaa vaan, harva ostaakaan.

Eikä vaikeroi tyttö kodistaan,

Ei hän hiisku äidistään,

Kuinka jäi se kärsimään

Viiden lapsi raukan luo —

Huvittaisko keitään tuo!

"Työmieslehti — viispenniä — ostakaa!"

Tyttöriepunen seisten huutaa sen,

Silmät himmeät kansaan kääntäen:

"Työmieslehti ostakaa!"

Joku rientäen viskaa viitosen,

Joukko kulkee pois, tuskin huomaten.

Tyttö, hän ei taatostaan

Kerro, kuinka maailmaan,

Lakon tehden, läksi se,

Jätti tyhjän perheelle.

"Työmieslehti — viispenniä — ostakaa!"

Tyttö kalvas sen huutaa väristen,

Koti, läksytkin johtuu mielehen.

"Työmieslehti ostakaa!"

Kautt' yön synkeän kotiin kiitää hän.

"Ehkä vaaratta sinne ennätän."

Saapuu — kylmä, kostea

Huone. Pienin sairaana.

Missä äiti? — Pyykillä. —

Joukko alkaa itkeä.

"Työmieslehti — viispenniä — ostakaa!"

Tuota huutoa kuulen ulkoa

Enkä rauhaa saa pienten itkulta. —

"Työmieslehti ostakaa!"

4/4

PAKKASELLA.

Tänä tammisena pakkasena

Sinua, armas, muistelen.

Kun taivaan tähdet tuikkavat

Ja kuu ja kuu ja kuu se kuumottaa,

Kun matkamiehen tiu'ut soivat kirkkahat

Ja aurinko päivän tullen pienen tunnin paistaa,

Niin laimeasti

Ja kalseasti

Kuin paistaessaan nukkuisi,

Pää vasten rintaa vaipuisi —

Tänä tammisena pakkasena

Sinua, armas, muistelen

Ja lämpenen —

Sinä olet etelän taivas,

Mun onneni palmumaa,

Sinua sydämeni kaipaa

Kuin lapsi viikunaa.

20/4

KEVÄT-AAMU.

Aamu soi, aurinko taivaalta hohtaa; Niittyjä, järviä silmä sen kohtaa. Kukkuu! kukkuu! tyyn' ilma kaikuu, Metsissä, pelloilla työnkolke raikuu. Kukkuu!

Tiukuttaa, piipottaa lintusten kielet. Murheistaan laukeaa raskaatkin mielet. Kukkuu! kukkuu! metsä soi vastaan. Luonto näin lohduttaa murheista lastaan. Kukkuu!

Vapaiksi lentävät suonet ja virrat, Helkkyvät kirjavain kangasten pirrat. Vapaaksi kontio luolastaan pääsi. Kansakin, särje sun kahlees ja jääsi! Kukkuu!

Liikkeess' on rohkea luomistyö,

Maan joka suoni jo sykkii, lyö.

— Kukkuu! —

Mutta, oi! Kuuluuko ulvontaa? —

Vartijat, nouskaa ja valvokaa!

— Kukkuu! —

SUO MEILLE JOHTO!

Me loistajoiksi

Ja sokeoiksi

Kuin taivas vaihdumme.

Me korkealla

Ja matalalla

Kuin pilvet vaapumme.

Me kiihkoilemme

Ja liekitsemme

Kuin hurja ukkonen.

Taas laimenemme

Ja kalpenemme

Kuin myrskyn tauoten.

Kuin tulvan lailla,

Kuin mieltä vailla,

Me joskus riehumme.

Taas synkin sieluin,

Kuin kosken nieluin,

Mert' aavaa etsimme.

Mut mer' ei meitä

Vaan tyyneen peitä,

Ei mieltä rauhoita:

Me aaltoilemme

Ja kaipailemme

Kuin höyry taivasta.

Mit' oiskaan missä

Maan kyynelissä? —

Vain pilven vuotoa.

Mit' oiskaan missä

Meiss' ihmisissä? —

Vain luonnon kiihkoja.

Oi, voima Herran,

Meit' auta kerran,

Luo meihin valkeus!

Luo meille johto,

Luo puhdas tahto

Ja suuri rakkaus!

HÄÄHYMNI.

Laulettu Aino Achtén ja H. Renvallin häissä 6 p. toukokuuta.

Kööri:

Se ihme vanha aina uusi

On joulukynttilät ja kuusi

Ja nuorten raikas rakkaus.

Oi, kulta, kunnia ja maine,

Ne jäähtyvät kuin syksylaine,

Mut ain' on lämmin rakkaus.

Maan suuret seppeleitä kantaa,

Työt kauniit kiitoksia antaa,

Mut kaikki voittaa rakkaus.

Maan linnat loistavina hohtaa,

Tiet kohden korkeutta johtaa —

Ne voittaa koti, rakkaus.

Se taiteen luo ja tieteen kaivaa,

Se yhteisonnen tietä raivaa,

Suur', uhrialtis rakkaus.

Se juurtaa synnyinmaahan juuret,

Se teot maailmaan luo suuret,

Suur' rakkaus, suur' rakkaus.

Soolo (myöhemmin kööri):

Herra suojaa, siunaa näitä

Yhtyneitä lemmekkäitä,

Rakkaus, luo maailmaa!

Auta heidän onneansa

Niin ett' onnistuu myös kansa,

Toivo taivaat kirkastaa!

Kööri: Soinnu taivas, soinnu maa!

PÄIVÄNPOIKA.

Kuusvuotiselle Eljakselle.

Tunnetko sinä, Eljas poika,

Millainen on Päivänpoika? —

Uljas, rohkea ja nuori,

Sen on linna kultavuori.

Sieltä matkahan se lähti,

Saattajana aamutähti,

Lakkaamatta tehden työtä,

Hävittää se mustaa yötä;

Silmät säihkyvät kuin palo,

Muoto muuten puhdas, jalo.

Kevät-aamusin se varhain

Pyrki ulos maailmaan,

Kaikki tahtoi kääntää parhain,

Kylvi maita kukkimaan.

Yön se syyti syrjällensä,

Tähdet siellä kiiluvat,

Rakkaudella sydämensä

Tahtoi voittaa maailmat.

Mihin käänsi silmiään,

Sinne lahjoi lämmintään,

Siellä elämätä kyti,

Tuhansien suonet syti,

Povet paisui, jäistä suli,

Valo väikkyi, leimui tuli.

Köyhät, pienet, suuret suki

Päivänpoika puhtoisiksi,

Uusin vaattehin ne puki

Kirkkahiksi, juhliviksi.

Kaikille sen paiste riitti,

Sitä vanhat, nuoret kiitti.

Kuolleetkin se haudoistaan

Nosti valkeuden työhön,

Lähetteli valtojaan

Pohjolankin pitkään yöhön.

Suomen tahtoi kruunata

Niinkuin lapsi maammonsa:

Näkemähän voittoisata

Lapsiensa kunniata.

Nyt sinä tunnet, Eljas poika,

Millainen on Päivänpoika.

Kasva Päivänpojan parveen,

Soita sitten voitonsarveen!

1/6

NUORI PRINSESSA.

Metsän rinnassa

Vanhassa linnassa

Kasvoi prinsessa nuori.

Taivas kun korjasi immen taaton,

Hoiti hänt' äiti muori.

Kultakutrina

Auringonruusuna

Kaunis prinsessa loisti.

Sulhot suuretkin impeä kosjoi —

Hän ne rukkasin poisti.

Miksei kelpaa maan

Vallat, ei rikkaatkaan?

Hän kun urhotkin hylkää!

Aamusta iltaan askaroipi

Eikä aattele ylkää.

Hällä on rinnassaan

Suursurut synnyinmaan,

Hälle on kansansa kallis.

"Jos olis sankari Suomenmaassa,

Ei se orjuutta sallis!"

Huokas prinsessa

Sydämen tuskissa,

Että kansakin kuuli.

Silloin rinnasta linnan metsän

Puhui puhtaampi tuuli.

Köyhä kantelen-

Soittaja laulaen

Linnanpuistohon astui:

Hänpä soitti ja lauloi, että

Silmät kuulijan kastui.

"Astu, impyein,

Luokseni, rinnallein,

Hehku nuoruutta mulle!

Niin minä urhoiksi kansan laulan,

Vannon lempeni sulle."

Jalo prinsessa

Hehkuikin nuoruutta:

Syttyi laulajan mieli.

Laulut liekkihin kansan nostaa,

Kannel soi palokieli.

Kannel, kasvata

Suomelle urhoja,

Joita rakkaus johtaa,

Joihin prinsessan into syttyy,

Konsa taistelu kohtaa!

24/9

OPETTAJANI NESTOR JÄRVINEN.

k. 19 p. lokakuuta.

En muista lauseitas, en neuvojasi,

Et luonut mulle tietä valmista.

Vaan rakkautta uhkui rinnastasi,

Se innostutti, käski: ponnista

Ties itse auki!

Mua muistikaavoilla et kiusaellut,

Vaan tunnon työlle laskit painoa.

On monta tietä Roomaan johdatellut,

Vaikk' onkin Rooma maassa ainoa.

Niin varmaan luotit.

Totuuden voimaan uskoit jokaisessa,

Kun tahdon löysit vilpittömän vaan;

Et kiinni kimpuroinut kirjaimessa,

Vaan hengen päästit luomaan muotojaan.

Näin neuvos tuntui:

El' usko sokeasti: kaikk' on hyvä.

Kun jyvän löydät, sitä punnitse,

Se onko terve vaiko torajyvä,

Se itse tutki, hyvä nielase,

Vaan hylkää kehno.

Niin miehen luonne arvokas sun täytti,

Juur itse miehen eikä matkijan;

Mit' itse tunsit, sitä toimes näytti,

Et orjaellut mieltä maailman.

Mies meilt' on mennyt.

Vaikk' olit aina itsemiehesi,

Niin rakkaus sun muihin yhdisti.

VUOSI 1902

SANATTOMASTI.

Ei ne kysyneet toisiltansa:

Rakastatkos? Rakastatkos?

Ensi silmäyksestä heti

Toinen toistansa luokseen veti.

Missä liikkuivat, siellä heillä

Linnut lauloivat kukkateillä.

Missä toisensa toinen näki,

Siellä kevät, siellä käki.

Ei ne kysyneet toisiltansa:

Näitkös minut? Saankos sinut?

Syli aukeni, toinen täytti,

Rakkauttansa työssä näytti.

Missä yhtyivät, siellä koti,

Toinen toisensa tähden soti.

Nainehiksi ne tiettiin mistä? —

Hedelmistä, hedelmistä.

19/2

AMERIKKAAN LÄHDÖSSÄ.

Maamies: Minne nyt matka?

Matkustaja:

Amerikkaan.

Maamies: Mitähän sieltäkin haeksimaan?

Matkustaja: Vapautta ja turvaa lain, Joita jo turhaan kotona hain.

Maamies:

Olisit taistellut puolesta sen,

Mikä on kalleus kaikkien.

Ilmaisiksi ei ykskään maa

Vapautt', oikeuksia saa.

Matkustaja:

Taistellut! Ahkera rauhan työ

Lännessä vastukset maahan lyö.

Meill' on satojen miljonain maa

Vastassa — ken sitä vastustaa!

Pienikö kansa? Yksinkö näin?

Tarvitaan nyrkit nyrkkiä päin.

Kultaa ja nyrkkiä kokoamaan

Läntehen lähden, Amerikkaan.

Maamies:

Tääll' ovat sotilasmiljonat, vaan

Amerikka sortaa dollarillaan.

Uusikin päivä valkenee:

Ihmisyys kansoja tuomitsee,

Heikko kuin vahva oikeutta saa,

Vapauden viljoja kasvaa maa.

Ehjä kun kansalliskontumme on,

On koko kansakin voittamaton.

Itsensä hylkijä hyljätty on,

Kansansa karkulas ansioton.

Maailman aaltohon uppoaa,

Missä on jälki? — Tunne ei maa.

Matkustaja:

Neuvoton nurkassa nuhjottaa

Silloin kun kahletta kantaa maa.

Minäpä maailman aallossa uin,

Voimia nostan, myrskynä puin.

Lähetän tuulia lännestä päin,

Maanikin kerran vapautan näin.

Noustahan täytyy, liikkua töin

Puuhata ulkona päivin ja öin.

* * *

Maamies jäi kotirannoilleen.

Toinen laivalla kaukaiseen

Läntehen lähti. Puoleltaan

Heillä on kansansa murheenaan.

17/10

KESKUS.

Kapinoihan jokainen

Keväimessä nuoruuden;

Vaan ken hylkää kokonaan

Keskustansa — sammuuhan

Semmoinen!

Koti, perhe lähtöpää,

Joka voimat synnyttää;

Voimasi kun raukeaa,

Koti taas ne uudistaa;

Muista tää!

Kaiken keskus, mik' on se?

Jumalaks sen sanomme.

Siit' on alku, siihen päin

Joukottain ja yksittäin

Tähtäämme.

Valaisetko maailmaa? —

Siitä kiitä keskustaa!

Hiiltä, voimaa, liekkiä

Saitko? — niinpä lämmitä!

Se velvoittaa.

Tunne luonto-emomme,

Siin' on yhteiskotimme!

Jos sun keinomaailma

Pirstoaa, taas palaja

Luonnolle!

Hedelmätä kantaen

Puu on keskus oksien.

Meidän keskus kansamme,

Sille työmme kannamme

Jokainen.

Taivaan tähdet keskustaa

Muistavat; niin myöskin maa

Kiertää ympär' auringon.

Meidän keskus maamme on,

Isänmaa.

NUORTEN LIITTO.

Nuori voima, vartioitu, ahdistettu, teljetty,

On kuin vankka virta, sulkuin, patoin kautta kytketty:

Sulut särkee, puomit puhkoo, valloillensa vaapsahtaa,

Rannat rikkoo, partaat purkaa, auki tiensä ampuaa.

Pönkitä tai kaada vanhaa, tuntos suunnatkoon sun työs,

Mutta muista, uuden polven uutta luotava on myös,

Uutta, jonka arvo vaatii tunnustuksen, huomion,

Uutta, joka kerran kestää jälkipolven tuomion.

Nouse, nuoren kansan päivä, silmin kostein, kirkkahin,

Sydämen ja tiedon silmin, mielin rohkein, valvovin.

Valvo hengen oikeutta, vapautta Suomenmaan,

Myrsky tulkoon, elköön meille epätoivo milloinkaan!

VANHA VAMMA.

Minua uskot sairahaksi?

Sairas olen tosiaan.

Iäkseni jäänkin sairahaksi,

Joll'et joudu avukseni vaan:

Sydämeeni veristävän nuolen

Neljä vuotta sitten linkosit,

Luulit ehkä, että siitä kuolen

Kuolisin, jos sinä kuolisit.

NUOLIEN LIESI.

Hän, jonka ei jalka voi ylttyä maahan,

Hän ilmojen linnoista laulaa,

Tai korkeill' oksilla istuen kaukaa

Hän maalaa kultansa kaulaa.

Mut, jonka on elämä tempaissut maahan,

Sen töihin ja murhetten luolaan,

Hän rintansa ahjossa laulunsa paahtaa

Ja kastaa ne elämän suolaan.

Hän laulunsa nuolet sinnepäin tähtää,

Miss' ihmisen on vihamiesi.

Hän itse on sotamies ihmisyyden,

Hänen rintansa nuolien liesi.

27/12

VUOSI 1903

HULLUUDEN KAAOS.

Sairauden lähde on raakuus;

terveyden ihanteellisuus.

Onkohan maailmassa

muita kuin hulluja?

Toki eri hulluutta hoippuu

kullakin portaalla.

Himokin, kiihko ja raivo

sairast' on hulluutta;

Kaikki mikä rantansa rikkoo,

purkaen kaaosta.

Juonien koukut ja konnuus,

viekkaus, kavallus —

Eläimen viisaus niiss' on,

ihmisen hullaannus.

Verenjano, ahneus vallan,

sorranta heikomman —

Sitähän laatua sairas

villi on Afrikan.

Hulluinhuoneessa valvoo

eläimen kiihkot vaan,

Jollei jo voimien lähde

ehtynyt juostessaan.

Raakuus, hulluuden kaaos,

vielä on valloillaan;

Viljelty mieli, oi milloin

tahtona ohjaat maan?

Pahuuden paisumus silloin

tulvana juoksis pois,

Kuka vain mielensairaat

terveiksi tehdä vois.

4/1

MIELEN MATO.

Oli ystävä mulla terve,

Oli muinen hän mielevä;

Kuin hyvän vuoden sato,

Niin auli, lempeä.

Nyt raukka on mielisairas,

Eksynyt suunniltaan,

Ja ymmärryksen kato

Vei sydämenkin maan.

Nyt ylpeä hän on, karsas,

Kateinen kaikillen;

Pää harva heinälato

Ja sydän hallainen.

Olen verrannut häntä muihin,

Viisaihin muodoltaan,

Niin sama mielen mato

On heilläkin vaivanaan.

8/1

PERHOSEN SATU.

Pieni perho, lippiäinen

Kaiken talvea nukkui,

Maailmast' ei välittännä,

Se jos kesti tai hukkui.

Toki kevät perhosenkin

Nosti, nukkuvan pienen,

Riemun tunnossa se virkkoi:

Missä kummassa lienen!

Päivä ikkunasta paistoi,

Ulos perhonen tahtoi.

Vasten ruutua se lensi —

Minkä sille se mahtoi?

Seinät vahvat vartioivat,

Niit' ei särkeä voinut;

Yöt ja päivät kaipausta

Perho parka on soinut.

Kerran iltasella lamppu

Tuvan pöydälle tuotiin,

Vapautta ylisteltiin,

Valonmaljoja juotiin.

Perho innostuikin siitä,

Ja sen hurmaus voitti!

Valon lampussa hän löysi,

Siihen rynnätä koitti.

Perho lampun luona liiti,

Sepä vast' oli mieleen!

Mutta kiihkossa hän kiiti

Aivan liekkien kieleen.

Raukan siivet korventuivat,

Paloi pienosen rinta.

Kallis onkin maailmassa

Valon voittojen hinta.

Pain. tammikuussa.

ULLA RIEPU.

Ei saarnan loimia, kuteita

Ulla parka kuullut kirkossa;

Vaan kuulipa hän säveleitä

Ja näki ympärillään meitä.

Hän yhtyi veisumme hyrinään,

Vaikk'ei hän värsystä tiennytkään

Hänt' ääni vei ja tunne johti,

Yks kaikki sitten mitä kohti.

Kun missä näki hän kyyneltä,

Alkoi hänkin raukka tyrskiä.

Niin taudin laajemmas hän johti,

Ei tiennyt miksi, mitä kohti.

Kun tultiin kirkosta maailmaan,

Ulla nouti joka tunnettaan:

Sen armaan, jota tänään kätti,

Hän vaihtoi huomenna ja jätti.

16/1

TUNNELMAN VALTA.

Juveliseppiä maailmassa

Nuor' Ulla eniten rakastaa,

Ja kellä suuri on kultakassa,

Hän sille kaikkensa lahjoittaa.

Niin Ulla Riepu, kun ikkunassa

Hän näki kiiltävän koristeen,

Hän syttyi, leimusi valkeassa,

Möi itsensä, osti sen omakseen.

21/1

EI RAUHAA SAA.

Kuukauden paikassa Ulla vain

On tyyni ja työssä viihtyy.

Sitten ei ryhtiä, rauhaa saa,

Vaan kiehuu, kuohuu ja kiihtyy.

Työ orjuutt' on, koti orjala

Ja ihmiset ilkimykset;

Muu maailma kullan kultala,

Jossa hellut ja helkytykset.

Maat liian tuttuja täällä on

Ja ilma on aina paha;

Ei muuta tääll' ole kelpaavaa

Kuin raha ja raha ja raha.

Vaan rahasta — kaikista vaaditaan

Tääll' aina työtä ja työtä;

Ei huviakaan edes ilman saa,

Ei särvintä leivän myötä.

Niin pääsikin Ulla Riepu pois —

Kuukauden paikassa viihtyy.

Sitten ei ryhtiä, rauhaa saa,

Vaan kiehuu, kuohuu ja kiihtyy.

2/2

KAUHUTAUTI.

Koirat raivohon sairastuivat —

Sep' oli kamalata!

Purivat eläintä, ihmistä monta,

Ainakin liki sata.

Mutta kun ihmiset raivostuivat —

Houraantuivat mieleltään —

Purivat, tappoivat tuhansia

Ihmisiä, veljiään,

Myrkyttivät jopa miljoonia

Niinkuin ei peto tee yksikään.

Raukat ne potevat onnettomasti,

Tuskia kärsien kuoloon asti.

Milloin, oi parantuu tää raivo?

Missä on Pasteurin lääkekaivo?

21/1

TARTTUVAN TAUDIN AJALLA.

Elegia.

Pakotusvoima julma ja mielivaltainen Maailman kulkuun tarttuu toisinaan. Raihnaisen maankin rinnan se kourii kuumeesen Ajaen vuoret tulta suitsemaan.

Kansatkin kuumesairaat saa houretuskia, Tarttuva kauhumyrkky valtaa saa. Rakkaus raivoon vaihtuu ja rauhan aatrasta Ärtyinen käärmekalpa puhkeaa.

Kansasta kansaan kulkee sen taudin myrkytys, Hallana hiipivät sen askeleet. Kauhistus sille kaunis on maa, sen järjestys, Riemuna heikon tuskat, kyyneleet.

Luonnonkin lait se hylkää, lait järki ihmisten, Hulluuden lait sit' yksin hurmaa vaan. Vieras on sille toivo jalojen sydänten — Himoko voisi kuulla tuntoaan!

Missä, oi, luonnon herra, on luontos viljelys? Odotustuskiin kuolee oikeus. Jumala, missä liikkuu sun tahtos hengitys? Haudasta milloin nouset, rakkaus?

Taivaasen täält' et jouda maan päältä astumaan. Etnojen rinnat laita leppymään. Sankarit kansoista tee suokylmää perkaamaan — Mielemme puhdista tok' ensistään!

31/1

VIEL' ONKO KEN JÄRJESSÄÄN?

Kun juhannus lunta tuopi

Ja halloja heinäkuu

Ja tammikuu vettä vihmoo —

Jo luontokin hullaantuu.

Kun lapsina vanhoiks tullaan,

Että sydämen voittaa pää,

Mut vanhus on hurjan teillä —

Siin' onkohan mielevää?

Kun kiroaa äiti lastaan

Ja lapsi lyö äitiään

Ja es'valta kansaa puijaa —

Ken silloin on järjessään?

Jos eksyykin luonnonvoima,

Se sokko ja tunnoton,

Vaan missä on ihmisen järki,

Hyvä tahtokin — missä on?

8/2

OUTO.

Tuli matkustaja kerran kaupunkiin,

Uus, outo — siksi sille juhlittiin.

Hän kuunteli muita lailla oppilaan,

Mut ilmi toi tuskin mitään omiaan.

Hän miellytti — se vasta kunnon mies!

Ja oudosta vain hyvää kaikki ties.

Hän kunniapöytiin vietiin vierahaks

Ja viisaat etsivät häntä tuttavaks.

Toki matkustajan poltti aivoja

Ja aatos kuuma kyti rinnassa: —

Hän, hillitön, päästi irti totuuden!

Se lensikin läpi ihmissydänten!

Siit' asti vierasta ei suosittu.

Hän kaupungist' on ulos laahattu.

Ei anneta yötä — joskus torppihin

On rohkea sentään päässyt yöksikin.

Ja totuuden ken pääsi paikallen? —

Se juoru ilkeä on, valheinen.

Se kyyn on kylväjä; häijy häväistys

Sen jälkiä juokselee kuin ilkimys.

11/2

PIENI.

"Olen pieni, oi, liian pieni!

Ketä puoltaa voisin tai vastustaa?

Ovat pieniä polkuja tieni! —"

Viheliäinen raukka näin ruikuttaa.

Olet pieni, halpa ja pieni,

Et uskoa Daavidin tunnekaan;

Sinä vaivainen tattisieni,

Joka maailman jalkoihin tallataan.

Olet pienisieluinen raiska,

Suurt' itseäs, kansaasi, hyljeksit,

Oman onnesi onkija laiska,

Joka maasi mainetta syljeksit.

Sin' et näe kuin itses aina,

Omat hetkiset toivos ja nautintos;

Sua maasi murheet ei paina —

Siin' on sun pienuutes, turmios.

Mene, kurja! — Meillä on muuri:

On turvamme kansain oikeus.

Kun Jumala on pienissä suuri,

On hänestä meidänkin rohkeus.

17/2

ERÄISSÄ HOPEAHÄISSÄ.

Hopea — mikä on hopea?

Loisto kylmä ja kopea.

Lumen kiilto ja kimallus

Talviauringon valossa.

Vasta, kun kevät sulatti

Lumen maasta, jään vesistä,

Vuoti siunaus suvelle.

Kuuvaloa kalpeata

On hopean kylmä hohto.

Vasta, kun syleili kaksi

Kaihomieltä kuuvalossa,

Kuiskaten kodin suloa: —

Kuu kumotti aurinkona,

Muuttui kullaksi hopea.

Mitä on hiuksien hopea,

Vaikka vanhalla iällä? —

Pelkkä kuiva kuusen naava

Talvikuutamon valossa.

Vasta taistelun, tekojen

Kunniallisten kulusta

Hapset hohti kunniata,

Pääkin arvossa yleni.

Onni kahden kaihomielen,

Jotka kerran kuutamossa

Sormet sormihin limitti!

Osasitte oivalsitte

Rakkautenne tulessa

Tehdä kullaksi hopean.

Mikä on kulta? — Ruokamulta,

Johon rakkaus ripotti

Aattehensa armahimmat,

Että vilja versostuisi

Kansan kasvavan varaksi.

Kansa — siinä on sukunne,

Siinä lapset, laaja perhe!

Sitä kannattaa syleillä,

Sille uhrata elämä,

Siinä uudesti eläen.

24/2

TH. REININ

erotessa yliopiston sijaiskanslerin virasta.

Hän tammi muodoltaan on vakava

Ja yhtä vankka oikeudessa.

Ei suutaan soita, vaan kun lausahtaa,

Niin kultaa lausuu paljon painavaa.

Kun Miestä aattelen, niin innostun

Ja kyyneleihin asti liikutun!

On onnellinen kansa, joka ties,

Ett' oma poika sill' on moinen mies;

Viel' onnellisempi, jos seuraamaan

Se valmis on tät' uskollisintaan.

Mit' olet meille, mitä tuleville,

Ei kerrota nyt näille kuuleville.

Se siemen, jota kylvit, viljoina

Se nousee nousevissa polvissa.

Ja taas, kun tässä maassa harhaus

On selvinnyt, kun voittaa oikeus,

Niin tahtos voittaa, nimes uudestaan,

Kuin johtotähti, käypi paistamaan,

Ja Suomen kansan kunniasta se

Ei sammu yössäkään, ei himmene.

4/4

KESÄ ILMESTYY.

On aamu rauhaa hiljaista,

Mut ilma vallan valkea:

Lumi astuu maahan taivaasta

Kuin impi villaverho.

S'on kevät talvivaipassa,

Sen läikkyy lämmin rinnasta

Ja tuulelma sen huulilta

Juo mettä niinkuin perho. —

Immyt valkeavaippainen

Hiipii lehtohon rannallen.

Ei lunta — vettä vihmoo nyt

Ja ilman immet villityt

Ne metsää haltioivat.

Viu vau, viu vau! —

Ja halki taivaan, halki maan

Nuor henki huokuu voimiaan,

Sen luomislaulut soivat.

Viu, vau, viu vau!

Nuor aalto rantaa rakastaa

Ja roudan rinta halkeaa,

Maan voima uhkuaapi,

Touhinalla kiihkosalla.

Näin luonto syntyy uudestaan,

Käy helmimään ja kukkimaan,

Suur usko silmät saapi,

Toivoellen, ennustellen.

* * *

On hiljaista, taas hiljaista,

Ei lunta näy nyt oksilla,

Vaan taivaan helmihohtoa

Ja kaikuu linnun soitto.

Jo kevät talvivaipastaan

On paljastunut vellomaan. —

Kas kirkkaassa veen kalvossa

Jo päilyy päivän voitto!

Immyt vihreävaippainen

Nousee kylvystä aaltojen.

16/4

ENEMPI TILAA.

Te hourujen huoneita laittakaa

Ja vankilat vahvanmoiset!

Jo joukkoja jyskii portilla

Ja matkalla riehuu toiset.

Kun irti on valtio saumoistaan,

Lainvanteita päämies katkoo,

Niin kansakin hulluna, raivossaan

Jalot, oikeat ohjeet ratkoo.

Siis rohtoa kansalle keitellään,

Unirohto — sitten rauta:

Jos viina ei tuutisi viihtymään,

Niin eiköhän kahleet auta!

He juovat ja naivatkin lohdukseen —

Mitä muut' olis harrastusta! —

Mut onnetta riutuvat matkalleen

Ja sammuvat — yö on musta.

Tää vaivaiskoppihin korjataan,

Tuo puetaan valtion rautaan,

Nuo hourujen huoneessa ruokitaan,

Muut kirkkomme siunaa hautaan.

Vaan valtioviisaus nostaa pään,

Ylös kiiveten korkealle,

Ja sieltä se näyttää nyrkkiään

Tuolle joukolle kirkuvalle.

22/4

KANSALAISMARSSI.

Väkivalta pois maasta ja turma!

Alas veljien vaino ja surma!

Pois miekkavalta, sana soimaan!

Valo, oikeus, vapaus voimaan!

Pois ilkeä sorto ja itsekkyys,

Ruma, kunniaton, loka, kuona se on,

Jota hävetä saa

Koko kansa ja maa.

Suur ihmisyys, suur ihmisyys,

Kas siinä kansojen kestävyys!

Alas ryömijä, kerjäläishoukko!

Ylös työmiehet, kunnian joukko!

Pajat aukaiskaamme, paljat soimaan!

Kansan arvo ja ansio voimaan!

Pois tyhmyys, kunnoton typeryys!

Käsi taitamaton

Pula ainainen on,

Siitä kärsiä saa

Koko kansa ja maa.

Suur ihmisyys, suur ihmisyys

Kas siinä kansojen kestävyys.

Vihamiehemme, luottaen rautaan,

Pani oikeuskirjamme hautaan.

Meiss' eläköön, — oi Jumal' auta! —

Laki voimallisempi kuin rauta!

Tulihehkuinen, työjalo henkevyys!

Käy soihdulla ties,

Tee työsi kuin mies,

On väistyvä yö

Ja voittava työ.

Suur ihmisyys, suur ihmisyys,

Kas siinä kansojen kestävyys.

Ole suomalais-ihminen aina,

Oma leimasi töihisi paina,

Jalo, puhdas, kirkas — sehän voittaa,

Kevät luontomme toivoa soittaa.

Vala uusihin muotoihin entisyys!

Sinä päivin ja öin

Lain johtoisin töin

Ies päältäsi luo,

Uus aika taas tuo!

Suur ihmisyys, suur ihmisyys,

Kas siinä kansojen kestävyys.

Alas rosvojen urkkijavalta!

Ylös nousemme sorronkin alta.

Meit' uhkaa vaino! — omatunto!

Kun valvonet, kestäähän kunto.

Tuhat tuskaakin ennenkuin kelmiys.

Mikä kehnoa on,

Pois lohjetkohon.

Mikä tervettä jää,

Sen pystyssä pää.

Suur ihmisyys, suur ihmisyys,

Kas siinä kansojen kestävyys.

Mekö loisimme valtion karjan,

Mekö teuras-valmihin sarjan?

Me työmieskansa! Työmme juuri

Maan onnen on ponsi ja muuri.

Pois rauhamme sorto ja lemmettyys!

Miss' oikeus on

Pyhä, lahjomaton,

Se Suomen on maa,

Se työn kotimaa.

Siell' ihmisyys, suur ihmisyys

On kansan voima ja kestävyys.

28/4

VAPAUDESTA.

Amerikan Suomi-opiston kesäjuhlaan 1903.

Vaikk' olisit vapaa kuin taivaan lintu,

Kuin indiaanikin metsissään,

Mut tiedotonna jos tietäs kuljet,

Niin eksyt, harhailet yhtenään.

Vaikk' olisit vapaa kuin pohjatuuli,

Kuin halla hävitysretkillään,

Mut hyvää tahtoa vailla vaellat —

Et parempi rosvoa ensinkään.

Vaikk' olisit vapaa kuin pimeys maassa,

Jot' yö ja jäätikkö valloittaa,

Niin vailla lämmintä, valkeutta,

Elämäsi vaan olis kuolemaa.

Ja vapautesi vaikk' olis suuri

Kuin meren oikkusten aaltojen,

Niin elämän aatetta suurta vailla

Sin' olisit mieletön lastunen.

Mut vaikka raskaissa kahleiss' oisit,

Kun totuuden tiedät ja oikein teet,

Niin lohdutusta ja voimaa tunnet,

Vaikk' uhkaa aallot ja pauanteet!

Oi vapaus kaunis ja vapaus suuri!

Sun hyvä tahto vain ansaitsee;

Sun ansaitseepi, ken oikeudesta

Ja ihmisarvosta taistelee.

ONNETON HEIKKOUS.

Olit rauha lempeä luonnoltasi,

Kuin Vuoksen niskakin uomassaan,

Mutt' edistykselle taistovalmis,

Kuin koski kuohuva matkallaan.

Kuin pilvi, täynnänsä salamoita,

On tyyni, kunnes se laukeaa,

Niin vapausrientoinen, myrskyrinta

Sin' olit, halveksit kuolemaa.

Sun toimentult' oli rinnassasi

Ja voimauksien valkeaa,

Vaan miksi käänsit sen vastahasi,

Oi miks'et etsinyt sortajaa!

Ei, — hätälaukaus sulta pääsi,

Kuin etuvartijan varoitus:

Sun uskos kansasi kuntoon horjui,

Kuin Caton — — onneton heikkous!

11/6

VALKORUUSU.

Ruusu valkea, puhdas ruusu,

Kosken pienen partahalla,

Kevään varhaisen vieno kukka,

Sinua muistelen maailmalla.

Ihmisrinnalle mik' on kallis,

Kaiken parhaani sulle soisin.

Mut on kallihin puhdas ruusu —

Mitä sulle siis antaa voisin?

21/6

KAARLO BERGBOM 60-VUOTIAANA.

Proloogi juhlanäytännössä 2 p. lokakuuta.

Suomi havahti; ja nuorukainen

Unenhärmän silmästänsä hieroi.

Päänsä nosti, katse kauas lensi,

Kevätkirkkaudessa kiiri silmä,

Sydän syvän hurmauksen tunsi,

Elämä tempasi kuin tenhovirta,

Luonto hurmasi kuin luomiskuume,

Toimipyörre, huima touhukoski

Valtasi valitun nuorukaisen.

Ihmetyksin itsensä hän tunsi,

Ajan aallokossa telmehtivän,

Sydämessä suuret intokiihkot,

Levottomat luomisliekit päässä,

Taikasauvana kädessä taide,

Kun etehen kansansa hän astui. —

Suomen kansa odotti kuin lapsi

Ensi joulua tai juhannusta.

Elämä on laaja, luonto suuri,

Meri rannaton on kaikkisuus.

Mutta urhopa elämän merta

Tunsi leikeltyinä leikkaleiksi,

Tunsi toimitaiteen siivekkään.

Taide, innostuksen taikalintu,

Kehyksihin kutsui maailmoita,

Elämän kirjokangasta avasi,

Osatöihin otti luonnonpiirit,

Kutsui kuin elämän päämies itse

Elämäst' esille annoksia,

Pienoispiirihin lumosi suurta,

Ehjän, täyden toimimaailman,

Jossa itseänsä ihmisluokat

Kaikki peittymättä peilasteli.

Silloin hurmattuna huusi kansa,

Niinkuin huutaa joukko, joka linnan

Valtavuorelta on valloittanut —

Suomen kansan vastaisuuden turva,

Suomenkielen linna valloitettiin.

Kansain helmivirta väylän löysi

Suomen kansan hengen sisäjärveen.

Taidekin löys' itsellensä kansan.

Missä urho? Tuokaa kansan nähdä,

Kuka voittaja on valtavuoren! —

Tunnetaanhan ukko kuuruniska,

Sielusilmäinen ja hehkuposki,

Kerä liikkuva ja liekkiväinen,

Näkymätön, joka kaikki näyttää. —

Hän se kaiken nuoruutensa palon

Suunnannut on Suomen näyttämölle.

Miehen tahdon, kunnon, tiedonvalon

Uhrannut on Suomen näyttämölle.

Kiskonut on tälle ainoalleen

Roponsa, rauhansa ja sydämensä.

Miksi? — Että nostais elämätä,

Suomen kansan henkielämätä,

Itseluovaks', elinvoimaiseksi,

Uutta uhkuvaksi kasvannaksi,

Kotiorsien kukittajaksi,

Helmenhohtajaksi maailmalle!

Siksi sauvaansa on heilutellut,

Kutsunut on Suomen kunnioita,

Sananmiestä, laulunsankaria,

Valon kankahalle kiehtojoita,

Talttamiehiä ja takojoita,

Soiton suorijoita, tanssijoita —

Ennen muita toimitaiteen henget,

Tenhomiehet, tenhottaret naiset,

Kaikki kansa, leirit laajimmatkin,

Kaarlo Bergbomin tulesta syttyi

Yhteistyöhön, temppelin tekohon,

Jonka huippu hiipoo korkeutta:

Suomen kansan kuolemattomuutta.

EKSYTTÄJILLE.

Ennen meillä miehet tohti

Käydä vihollista kohti;

Avomielin, avosuulla

Antoivat sen totta kuulla.

Tuli vastaan mitä mahtoi,

Miehestä mies käydä tahtoi.

Harva suoraa miestä moitti,

Joka oikeutta soitti.

Jos ken moitti — mies sen kuuli.

"Syytön moite" — sen vei tuuli.

Mutta miehen arvo, mahti

Oli oikeuden vahti. —

Nyt on jäniksiä miehet,

Niinkuin kääpiöt, niin pienet:

Nääkin taitaa käyttää kieltä,

Mutta halpaa orjamieltä.

Nuoleksivat kielellänsä

Jalkaa herran, käskijänsä,

Potkijansa, polkijansa. —

Sellainen nyt altis kansa!

Sala-ampujoit' on toiset,

Veljenmyöjät, kurjat loiset.

Joku mustetolpon takaa

Tähtää veljeään ja — makaa.

Siinä meidän sankarsarja,

Sortajalle altis karja.

Maailma, oi nähkös näitä

Synkän vallan syöttiläitä!

Totuus, oikeus heill' on suussa

Kukkuessa leipäpuussa: —

Totuuden he vatsaan syövät,

Vääryydelle työnsä myövät.

Eksyttäjät, tehkää luku!

Huutaa kerran uusi suku.

Täynnä tuskaa, häpeätä

Muistelee se aikaa tätä.

Ja jos kansa hukkuu teihin,

Eksyy teidän askeleihin,

Kiroaa se kiukussansa

Perintöään, kahlettansa.

Uusi polvi, anteeks anna,

Kehnot kilvet hautaan kanna!

Olkoon oman rintas usko

Sulle toivon aamurusko!

29/10

MINNE?

Väki rauhaton kodin jättää.

Äiti vanhus on ihmeissään.

Ja hän nurkassa nuorimmaltaan

Käypi uusia tietämään.

— Kysy, poikani, veljeltäsi,

Mille maille hän matkustaa?

— Amerikkahan kullat kutsui,

Siell' on dollarin kotimaa.

— Kysy nuorelta siskoltasi,

Miksi vaatteensa kokoaa?

— Ruotsin rikkahat häntä hempii,

Tanska pestiä tarjoaa.

— Kenen seuroja serkkus etsii,

Ne kun jättivät kotimaan?

— Ehkä Islanti — kaikki rannat

Meille laskevat verkkojaan.

— Mille ilmoille itse eksyt,

Minne poikani vietellään?

— Siperiassa on vielä väljää,

Minä vierinen Venäjään.

— Kotimaatasi kuka kyntää?

— Mielivalta sen viljelee.

— Kuka vanhempas täällä vaalii?

— Hauta heikkoja korjannee.

— Jätät maasiko vierahalle?

Kansas tuulihin kylvetään!

Sitte kehdosta orja nousee

Isäin peltoja kyntämään.

— Orja nouseeko! — Sit' en sallis! —

Siunaa, äitini, lapsias,

Että maamme ois meille kallis,

Kansa vapaa ja kunnokas!

4-5/11

LUOJAN LINNULLE.

Miks' ei rintani anna rauhaa?

Polttaa päivin ja polttaa öin.

Luojan lintu, oi, missä lennät?

Riennä luokseni hyvin töin!

Sydän riistä mun rinnastani,

Että hetkenkin hoivaa saan;

Luojan lääkitä vie se sinne,

Miss' ei haavoita kiihkot maan!

Luojan kämmenen päälle laske

Sydän parkani uutumaan,

Luojan puhtaaksi puserrella —

Sitten mulle tuo uudestaan.

Minä vuoksena voimallisna

Sitten kansani kirkastan,

Suomen Indus- ja Oxusvirrat

Johdan korpihin maailman.

Luojan lintu, oi, missä viivyt?

Sydän kärsivä kanna pois,

Että voimien lähtehestä

Ikiterveyden se jois!

15/11

ODOTTAESSA.

Suur kaikkisuus!

Sun käskyäs noutaa vanhus kuu,

Kun väistyy se pois tai palautuu,

Sua palvellessaan.

Sua auringon tahto tottelee,

Kun pimenee se tai valkenee,

Sua seuratessaan.

Suur kaikkisuus!

Sinä tähtiä käsket leiristään

Ja ne lähtevät noutain mielellään

Sun ymmärrystäs.

Kun soihtuja ihmismaailmaan

Sinä syttelet, käyvät ne matkoillaan

Sun järjestystäs.

Suur kaikkisuus!

Sua elämä tottelee ja työ.

Sun tahdissasi ajan suonet lyö

Ja aalto hakkaa.

Sun tahdostasi lumi valtaa maan;

Kun lämmintä lainaat uudestaan,

Niin talvi lakkaa.

Suur kaikkisuus!

Nyt pimeätä on ja odotetaan;

Tuo valkeusmiehesi päälle maan,

Sen auringoksi!

Moni sydän on synkkä ja eksynyt,

Tuo kynttiläkruunusi edes nyt

Yövartioksi!

Suur kaikkisuus!

Sinä ihmisen kunkin aikanaan

Myös heität rannalle oudon maan, —

Hän sammuu täällä.

Sinä kansamme joulupuuksi tee,

Jok' itse on kirkas ja valaisee

Myös muut maan päällä!

Suur kaikkisuus!

Me odotamme sulta suurempaa,

Joka maamme ja kansan kirkastaa

Ja liekkiin luopi.

Se suur on takana talven, yön

Ja takana raskaan päivätyön —

Suur voiton tuopi.

Suur valon vallan kaikkisuus,

Luo meille uhrisydän uus! —

Se voiman suopi.

11/12

MYRSKY HULLUJEN HUONEESSA.

Eilen ilma viihtyi rauhassa,

Vähentyi holhoushuolet.

Monta viisasta sanaa lausuivat

Hullut ja mielipuolet.

Toivottiin parempaa.

Mutta yölläpä jo vaihtui sää —

Myrsky lentäen pauhaa

Eikä hullujen huonekunnassa

Tunneta viisaan rauhaa,

Levoton pelko vaan!

Tuonpa aivot myrsky herpaisee:

Hän on neuvoton, myöntää,

Kuinka holhoja tehdä tahtookin;

Aivotyön itse hän työntää

Luotansa, loikoen.

Tuon taas aivot myrsky kiihottaa! —

Hurja hän riehuu ja liehuu,

Itse yltyen, muihin hyökäten,

Tuskissa kuumeen kiehuu,

Myrskyten myrskyssä.

Suurin hulluus kohtaa holhojan:

Sairaita tyrmiin sulkee,

Jäänä kylmänä kuulee huutoja, —

Julminta tehdä julkee

Hullujen päämies tää.

Taivas pilvess', usva aivoissa,

Mielissä myrsky pauhaa.

Taivas, seesty jo, päivä paljastu,

Lahjoita, luonto, rauhaa

Hulluuden kurjuuteen!

Luonto sairastaa kuin ihmiset,

Luonnon taudit on meidän.

Missä tahtomme, mielentarmomme?

Teidän on voitto, teidän

Vallassa myrskyt myös!

SUUTTUNUT.

Hän oli suuttunut, miel' oli paha,

Kielikin pureva kuin vesisaha,

Ketä tuli vastaan, leikkasi niitä,

Mut oli muutamat kovaa kuin piitä:

Purasivat vastaan, särkivät kielen,

Verille rikkoivat vihaisen mielen.

Miel'paha laajeni, taajeni, suurtui,

Pitkäksi aikaa joukkohon juurtui.

Suuttunut tuskansa tulvia suri:

Miks oli hillitön, ensiksi puri?

Elinilo karkasi — minne? ei tietty,

Vaikka jo kauan on neuvoja pietty.

HE JA ME.

Taas ratsuja villejä kengitetään

Sun nuoria viljojas polkemaan,

Ja vainonvoimia yllytetään

Sun kirkkosi, koulusi kaadantaan.

Sinä lempeä, lauhkea suomalainen

Vain kynnät ja kylvät ja kirkkoa käyt,

Kuin ystävä sortajallesi näyt,

Kuin laps' olet luottava, uskovainen.

Sun yhteis-onnesi pohjalta jo

Pois paasia, parsia riistellään,

Lain turva, sun kattosi mainio,

Se kelvottomaksi nyt kiistetään.

Sinä lempeä, laupias suomalainen

Näet untasi, nukkuen rauhassa yöt

Ja tyynesti toimitat päiväsi työt,

Olet ihmisten oikeutt' uskovainen.

Sun kielesi, joka sun sieluas soi

Ja jok' on sun elämäs hengitys,

Sen vieras suustasi kiskoa voi —

Sitä räiskyy ratsujen kengitys!

Sinä huoleton, rauhainen suomalainen

Vain nauttien lauloit, leikit ja joit

Ja huomispäivälle velkoja toit,

Kuin lammaslaum' olit hajanainen.

Kun luonasi Kaakkolan kartanomies

Käy perintö-onneas arpomaan,

Sinä neuloista kiistelet, veljesi ies

Ja oikeus — niitä et huomaakaan.

Sinä lohdutat itseäs Euroopalla,

Mut rakkaus sulla on tunnetta vaan,

Teon mieheksi milloin kasvanetkaan,

Kun keskoista työmme on kaikkialla?

He meidän keskellä keksivät kyyn,

Sen auttavat uusia poikimaan;

Me toistamme syytämme, vaan oman syyn —

Sen milloin riennämme korjaamaan?

Meit' auta ei maailman valtain kunto,

Jos lahkot kansamme juuria syö:

Meit' auttaa veljekäs toimi ja työ,

Jalouhrinen, voimakas yhteistunto.

LASTU ULAPALLA.

Lastulla orava laskee

Salmen selkää.

Siipipurjein lintu liitää

Eikä pelkää.

Ihminenkö raukka rannalla

Kuihtuis' orjana?

Suuri lastu kaarilaita

Eikö kantais? —

Sen kun sukkulaksi laittais,

Siivet antais — — —

Eikö halki ulapan se veis,

Kun sit' ohjaeleis?

Kaksi nuorta lastun laittaa

Sukkulaksi;

Työntävät sen lainehille

Kulkijaksi;

Uskaltavat sillä avaraan,

Outoon maailmaan.

Kahta nuorta aalto kantaa,

Hyppii hyrsky,

Ei näy ystävää, ei rantaa,

Soittaa myrsky.

Venheväki käyttää voimiaan,

Mitä tulkoonkaan.

Tuntevat ne tuulta, tuskaa

Nuoret kaksi.

Venhe vuotaa, laidat ruskaa. —

Auttajaksi

Rakkaus on mahti tenhokas,

Käytä voimias!

Lastulla orava laskee

Salmen selkää.

Siipipurjein lintu liitää

Eikä pelkää.

Ihminenkö raukka rannalla

Kuihtuis' orjana?

RASKAS SYKSY.

Syysmyrsky löi lehdet puista

Ja kukkaset maahan kaas;

Vei elämält' ihanan kruunun —

Mutta palajaa kukka taas.

Yöhallat ja kaakon kylmät

Ne talvensi meidän maan,

Ja kotipihan pääskyset poistui —

Ne palajavat aikanaan.

Suur kurkien parvi kertyi

Yli kaupungin kirkumaan.

Ne pakenevat, neuvoen toistaan,

Vaan palajavat aikanaan.

Koko maatani myrsky riisti,

Vei viattomat lapsetkin,

Vei taimissa vastaisen viljan. —

Heissä toivoa rakastin.

Syys julmuri! Kansani lapset

Noin kylvätkö maailmaan?

Tai auringon kanssako kerran

Ne maahansa kutsutaan?

SVEITSIN RHEINILLÄ.

Sinä Rheinin rannan viinirinta impi,

Terve kuin äidiksi syntynyt;

Sinä toimentyttö, voimakas kuin Rheinvuo,

Vapaa kuin Rheinfall kahleeton.

Sinä tohdit nostaa pääsi korkealle,

Viehätyslaulujas kuunnellaan;

Europan kansoja sun vapautes hurmaa,

Sorretut onneas kaipaavat.

Kaipaavat kuin alppivuoren raikast' ilmaa,

Terveinä paitansa nostaakseen:

Rinnalleni riennä, suori, tyttö, Suomeen

Vapauden lapsia synnyttämään!

NUORELLE VELJYELLE.

Oi, veli autuas nuor, joka varhain saavutit vaimon!

Elämän viisaus suur sun sydämessäsi lie.

Viisain päin moni poikana hassuelee alas hautaan,

Eik' ole päällä tän maan oppinut onneas sun.

Tien jalon viittoo hän, joka noutaa tuntonsa ääntä,

Jollei viitottu vaan ollut jo ennen sun ties.

KERRAN.

Jo kerran päätin, en vannonut:

Vast'edes lemmest' en laula;

Vaan sydän parka on järjellen

Ain' ollut ansa ja paula.

Jos sydän vait' olis tuskissaan,

Jos onnen ääneti kantais,

Ei kannel laulajan kajahtais,

Ei kielet sointuja antais.

Jos kerran rakkaus kuoltuaan

Ei haudastaan kohoaisi,

Sen kanssa kuolisi laulukin,

Ei kannelkaan kajahtaisi.

Vaan lemmen haudalla tuskat soi;

Kun lempi kuoleman voittaa,

Taas kannel riemua kaiuttaa

Ja onnen aurinko koittaa.

Niin kirkastettuna rakkaus

Myös laulajan ylentääpi

Ain' ylle taivahan yhdeksän —

Mut tuskin sinne hän jääpi. — — —

VIIPURIN KAUPUNGIN 500-VUOTISELLE MUISTOLLE.

Vihatkaat pahaa, kiintykäät hyvään, veljellinen rakkaus keskenänne olkoon sydämellinen!

Ap. Paavali.

Minä kammon ristiä, kammon uskoa,

Jos kansalle se kasvaa orjuutta,

Tai miekkavallan se maahan tuo —

Se murhaajan oppi on.

Minä kammon kulttuurikaapun kantajaa,

Jos töissään vääryyttä hän harjoittaa

Ja sentään kunniast' ylväs on,

Kuin sokea silmistään.

En ylistä minä Torkkel Voittajaa,

En Ruotsin miekkavallan kunniaa,

Jos kyntömiehen lyö rautamies

Tai susi jos lampaan syö.

Vaan oikeusvallan tuojaa ylistän,

Lain turvaajalle virren viserrän,

Ja ihmisarvolle ken suojan soi —

Eläköön muistossa hän!

JAAKKO HÄKLIÄ MUISTELLEN.

k. 28 p. toukok. 1902.

Sinut, ystävä, tapasin nuorena

Siell' ihanassa Karjalan maassa;

Olit vapauden ilmassa leijaillut

Kuin varsakin väljässä haassa.

Ilon nuorukaishengessä Suomea

Sinä näit kuin toivojen saarta;

Sinä uskalsit lähteä astumaan,

Vaikk' ylhäistä taivahan kaarta.

Ja nuorukaismieli, se lentävä,

Sun tiellesi kukkia kylvi;

Piti sydämesi herkkänä, lämminnä,

Kun myrskykin telmi ja mylvi.

Sinä herkkä kuin laps olit uskomaan

Mitä toivoit — kullaksi vuorta.

Jos uskosi pettikin toisinaan,

Et kadottanut intoas nuorta.

Sinä aatteita linkosit ilmoillen,

Niin ilotulin valkasit tiesi;

Moni aatekin sammahti kylmeten,

Ei sammunut sydämesi liesi.

Mitä kultia voittanut lienetkin,

On kuollutta kultien loiste,

Mut ilos oli elävä ja lämpöisin

Sun sydämesi päivänpaiste.

Kovin kaipaillaan, kovin tarvis on

Valon kirkasta heijastusta:

Suru maassa on haikea, neuvoton

Ja auringon silmä on musta.

KYYHKYN POJAT.

Kuusi suojas oksillansa

Kyyhkylinnun pesää,

Jossa emo poikiansa

Hoiti kaiken kesää,

Hoiti niinkuin äiti aivan,

Näki yöt ja päivät vaivan.

Kasvoi pojat, viel' ei lennä —

Kuherrusta kuultiin:

"Pakohon täst' ei nyt mennä",

Pesässä niin luultiin,

Vaikka usein pesän luoksi

Kalle Villen kanssa juoksi.

"Häkkilinnut siivot noista

Kyyhkysistä saisi;

Oispa hauskaa kaikenmoista,

Kun nuo kasvattaisi."

Vaan ei poikain päähän lennä,

Mit' ois häkkiin itse mennä.

Poiss' on emo. Pienet puusta

Häkkiin työnnetähän;

Nähdäkkään ei saa ne kuusta —

Kylään riennetähän.

Siellä kauhistuvat uutta —

Rautahäkin vankeutta.

Ville, Kalle ylpeästi

Voitto-riemuissansa

Äidilleen nyt kiireisesti

Näytti saalistansa:

"Onhan saalis kumma saatu,

Äiti, huomaappas sen laatu!"

Murentui nyt äidin mieli,

Kasvot synkistyivät,

Nuhteihin sai hellä kieli,

Silmät kyyneltyivät:

"Vapahtakoon voima Herran

Teitä orjuudesta kerran!

Joutuin linnut paikkahansa

Viekää! Rukoilkaatte,

Että vapauden kansa

Aina olla saatte,

Eikä häkkilinnun lailla,

Orjat lain turvaa vailla."

AAMUTOITOTUS.

Tutu tuu, jo päivä koittaa,

Tutu tuu, jo paimen soittaa

Laitumelle laumojaan:

Laajan laakson ruohomaan,

Virran vieremille

Miss' on paimenille

Kukkakumpu, marjamaa,

Missä lauma rauhan saa

Rehoittaa.

Ahdas laidun, lauma nälkäinen

Syy on paimenten. —

Tutu tuu, jo kellot kaikuu,

Tutu tuu, jo torvet raikuu:

Riemu aamun, rauha illallen.

PÄIVÄN LASKUSSA.

Metsäjärven rannalla

Istuin, surin, surin:

Miks on musta maailma,

Nurja, nurin kurin?

Päivä yöhön pakenee,

Väistyi immyt multa.

Kuka tyttö kestänee

Sydämeni tulta.

Yö jo läheneekin, yö,

Synkkä sydämeni lyö.

Mutta yöstä — kuulenko? —

Rastas, rastas soittaa!

Laulun voiman tunnen jo,

Siinä valkeus voittaa.

Minä jollen voittaiskaan,

Kunhan valkeus voittaa vaan.

Kirkas järvi, rannallas

Kyyneleenä päilyn;

Aurinko, tuo suudelmasi

Sulle, sulle säilyn! —

VUOSI 1904.

KEVÄTKIRJE KESÄPAIKALTA.

En näe minä täällä kaunista —

Vain karkean sammalmaan

Ja kanervan, vaan en kukkia

Ja missä lie linnutkaan.

On mustia kannot honkien,

Talon taatto möi puut ja joi.

Nyt auki on tie suvihalloillen

Ja tuimina tuulet soi.

Vaan nouseva metsä nuorta on

Ja tuoresta pihka sen;

Se hentona horjuu, toivohon

Toki latvansa tähdäten! —

Kalakaijakin huutaa järvellä,

Kun saalista sielt' ei nää.

Vaan kalamies kutsuu venheessä:

"Tule, täällä on kiiskin pää!"

On kiiskiä viel' ja krapuja.

Ja rannassa lapset ui.

Jos taatto vei taakse — nuoretpa

Taas eistymisviljaa pui. —

Jos pystyvät — jollei luontoa

Ne vainoa rosvoten; —

Kun voisivat muistaa huomista

Ja heissä ois ihminen!

NUORISON KEVÄTLAULU.

Kirjoitettu Nuorisoseuran juhlaa varten kesällä 1904.

Raikkaaseen ilmaan laske jo laivas!

Vapaus valloita väljä kuin taivas!

Avatkaa taivas, vapaiksi tuulet,

Vapaiksi ihmisen aatos ja huulet,

Vapaiksi kukka ja lintu ja keto,

Orjaksi hukka, se ahmiva peto!

Auringon ilmaa kaipaa maa,

Sulkuja, salpoja aukaiskaa!

Aukaiskaa joka lähde ja uoma,

Missä on ihmisen innostusjuoma!

Vapaiksi voimien vuoksia luokaa,

Hengelle kasvantaoikeus suokaa:

Oikeus hyljätä kuona ja saasta,

Oikeus kasvaa taivaaseen maasta,

Oikeus elämän kukkaseen,

Hedelmäaikaan, miehuuteen.

Suosumu, eksytys, painu jo yöhön!

Auringon kanssa me nousemme työhön.

Luontokin auringon silmissä helmii,

Elämä voimina toimii ja telmii.

Nuoriso, voimasi puhjeta anna,

Kansalles kauniita tähkiä kanna!

Henkemme, luomisen aurinko,

Vapaaseen työhösi nouse jo!

EVÄSTYS.

Jukka herra ja impi Aini,

Joko loppui nyt leikkipaini?

Tuliko vakava hetki,

Alkoi yhteinen retki?

Sydän sydäntä luokseen sulkee,

Retki kukkien läpi kulkee,

Tie vie miehelään saakka,

Kuorma on onnentaakka.

Särkemättä sit' onneanne

Hoitakaatte nyt toisianne,

Koti sammoksi luokaa,

Isänmaalle se suokaa!

Laajetkoon kotikummun tuomi,

Ett' ois kotinne koko Suomi!

Sille on onnikin vakaa,

Joka sen maallensa jakaa.

1/8

ERI AIKOJA.

SILLOIN.

Oli laulumme nuorta silloin,

Kuin huhtikuussa leivojen;

Kevät oli toukokuuta,

Oras maasta puski pursuten.

Sydän oli herkkä, hellä,

Sen tunne läikkyi lämpöinen.

Kyti Suomessa päiväntulta,

Se kukki, tuoksui liekissään;

Elämätä tuhatpäistä,

Se pyrki julki päilymään.

Maa, taivas — toisillensa

Ne löivät rauhankämmentään.

Eli vapaus meillä silloin,

Sen etuja valvoi valkeus,

Ja näiden kesken syttyi

Iloinen, luova rakkaus.

Sen aviokylvön anti

Oli Suomen onnen runsaus.

Niin toivojen vainioilla

Nuor' into aukoi nuppujaan.

Suokarpalonkin poski

Se syttyi elämän purppuraan.

Punaposket, herkkukosket —

Ne hallan unhottivat vaan.

SITTEN.

Ja sitten

Tuli halla, rutto, myrsky-yö,

Joka uskon, toivon maahan lyö

Ja rakkauden viljan syö,

Jopa itse ihmis-arvon myö. —

Se sitten,

Kuin mato viljapellossa

Ei säästä vuoden toivoa;

Kuin niityn vaaravalkea

Syö heinän, hiipii nurmessa. —

Ja sitten

Se puuhun, metsään leimahtaa

Ja hongat maahan ampuaa;

Maan mustentaa ja polttaa juuret,

Syö muistot, riistää toivot suuret.

Ja sitten

Se kansan oikean ja suoran

Lyö päähän raksin, orjanuoran,

Sit' ohjaten kuin karjalaumaa

Vain syöttää puuta, heinä-aumaa.

Oi, sitten

Ies painaa kansan niskan, pään:

Voit luottaa tuskin ystävään,

Kun kaikki pettää toisiansa

Ja itseäänkin pettää kansa.

Vaan sitten

Ei vainotuista, nääntyneistä

Edes pyydystäjä kostu meistä,

Kun kansa kurja, onneton

Vain katkeruuden saalis on. —

Oi, sitten

Meist' eläinkunta holhotaan:

"Syö, juo ja kuole!" huudellaan.

Meit' outo käsi päähän nappaa

Ja ihmistahdon meistä tappaa.

Näin sitten

Se ihminen, se kuopataan,

Kuin henkipatto, multaan maan.

Ja juhtakansa jälkeen jää —

Se tottelee ja mökäjää.

JÄLLEEN.

Oi, uusi kevätpäivä meille koita,

Sun toivojasi jälleen maalle soita!

Elämä, itseäsi auta,

Luo auki hangen alta hauta,

Ja sinne survo ylväät

Orjuuden pylväät!

Sun voimiesi helmivirrat päästä,

Elämä, irroilleen taas yöstä, jäästä!

Taas kuohuttele voimakosket

Ja ruskottele kansan posket:

Niin tenhomiehet nosta,

Hallayöt kosta!

Niin aaltoaisi Suomen peltosarka —

Suur voima ei lie pienen vuoksi arka

Ja kypsyis ihmisyyden laiho,

Se kaikkein kansain yhteiskaiho;

Ois taivas yks ja meri,

Laiva vain eri.

25/9

ESILAULU

Runokokoelmaan "IImojen lauluja".

Merta Ilmatar ui,

Vettä velloen;

Aalto venhettä pui,

Miestä uhmaten.

Mies käy purjetta hoitamaan

Ja laulaa vaan.

Maata Ilmatar lyö,

Metsä touhuaa.

Vaikk' on pirtissä yö,

Perhe unta ei saa:

Sydän äidin ja lasten, ne

Käy laululle.

Verta Myrskytär käy,

Läpi valtimon.

Toivon silmä ei näy,

Kaikki mustaa on.

Sydän lauluhun puhkeaa

Ja lohdun saa.

Aatos tunnetta lyö,

Sana kaiuttaa;

Päivä vaihtuu ja yö,

Sydän aaltoaa:

Työhön kättämme käskee se

Ja lauluille.

Ukko, pauhaatko vai

Ilohelmen luot,

Meidän lauluissa kai

Kuvas ilmi tuot.

Valot, varjotkin taivaan, maan

Ne lauletaan.

5/10

LOPPULAULU

Runokokoelmaan "Ilmojen lauluja",

SYYSKEVÄTTÄ.

Minä syksyssä

Näen kevättä:

Kun orasta

Näen pellolla,

Kun odelmaa

Luo niittymaa —

Näen lasta äidin rinnoilla.

Syysluonnossa

Näen toivoa:

Pois leikaten

Kun myrsky sen,

Mik' eisty ei,

Maan multaan vei —

Jäi lehtikanta uudelleen.

Kun vaihtuu sää,

Uus, nuori pää

Taas silmät saa

Ja kukoistaa,

Suu aukenee

Ja laulelee —

Uus kevät maata valloittaa.

18/10

VAIHEISSA.

Näen manteren äärenä meren,

Meren rantana mantereen;

Ilon, rauhankin ääriltä veren

On huomattu hyrskyneen,

Kuin auringon paistehen mentyä

On riehunut tuulta ja myrskyä

Ja kuolema nyrkkiä näytti.

Mut toivo taas rintoja täytti: —

Kun takana haaksirikkojen

Oli tarjona jälleen venhonen.

Ei rannatont' ole luotoa,

Ei ääretönt' elämän muotoa.

Uus aalto vain eillistä jatkaa,

Kun vaaruen vaellat matkaa.

Käy, ystävä, tyynesti venheeseen,

Siin' uskossa myrskyä silmäten,

Ett' aaltokin pyrkii tyynehen

Ja ulappa kaipaa rantaa,

Taas rantakin merta, se myrskyä,

Yö auringon silmän säihkyä —

Sun levätä tyyni vain antaa

Ja venhettä taklata, takoa,

Ett' uhmemmin myrskyssä kantaa

Se, kestäen maailman kuohuja.

Näin, voittaen taikka vaipuen,

Ole ihminen, ole ihminen!

6/11

YHTEISNUOTTA.

Oli kartanon herralla kauhea,

Suur hurtta; se monta söi lammasta

Ja haavotti viel' useamman.

Kylä siit' oli rauhaton, tuskainen

Ja valitteli kartanon herrallen.

Mut hurtta söi viel' useamman.

"Sido hillitön hurttasi kahleisiin!"

Niin kansan joukosta huudettiin.

Mut herra se ääneti loikoi. —

"Puri koirasi eilen jo lapsia!

Tapa villitty!" — "Miks'ette paimenna!"

Huus herra ja selkäänsä oikoi.

Kylän paimenet juoksivat metsiä,

Sielt' etsien suuhunsa, säkkiinsä,

Ja kartanon paimen ei huoli.

Vaan syrjässä väijyvä metsämies

Hän pyssynsä luodissa keinon ties:

Hän ampui — niin koirapa kuoli.

Kylä riemuitsi, mutta ei äännellyt;

Vaan kartanon herra on hurja nyt —

Hän loikomasohvansa jätti!

Hän ympäri maata on huudellut:

"Jalon koirani tappoivat kirotut!" —

Ja kansaa hän ruunulle sätti.

Oli ääneti kansa ja kuulosti,

Se joukkoja yhdisti, hommasi,

Ei kiistaten riidellyt suotta.

Jos herrakin haalasi joukkojaan,

Niin kansalla valmis on puolestaan

Suursuuntainen yhteisnuotta.

21/11

JÄRJESTYKÄÄ!

Siitäkö soimaa viisaat, ettei polvesta polveen,

Taattojen kylvöjä tee lapset ja kyntöjä käy?

Ruissadon runsaan jälkeen Suomen ei kansallispelto

Antanut ainian vain pelkkiä ruissatoja.

Ruismaa entinen kasvaa kauroja, ohria, vehnää,

Paksuja palkoja luo, juurikkaitakin tuo.

Nousipa myös ahon rinnasta kukkien kultainen tarha,

Unhotu nousemast' ei ryyti ei pippurikaan.

Näitä ei nää kuka silkkaan tottunut on rahariistaan:

Puupinot nähdä hän voi, miestä ja metsiä ei.

Turhako lie, kun on pelloksi pengottu karkea kaski,

Kun jakoviljelys jo nuorison johdossa käy? —

Tään saman pellon puolesta vanhaso, nuoriso yhtyy

Vartiovuorelle maan parhainta punnitsemaan.

Nyt kuka toistansa toimii, soimaa toista ja solvaa,

Hänpä ei kauaksi nää, jalvoissa nuokkuu pää.

Ei näe suurta hän työtä, jok' yhteispontta nyt vaatii,

Vaatii silmiä päin kauaksi katselemaan.

Yhtenä miehenä, vartijat, tornimme huipulle nouskaa

Kansamme nähkää sielt', ihmiskuntakin myös!

Pain. 21/11

EDLA SOLDAN.

k. 1/12 1904.

Elinaikanas ympärilles

Sinä toivoja istutit,

Isänmaallesi, toivikilles

Monen laulajan hoivasit.

Moni kukkasi nousi maalle,

Kättä kiitellen hoitajan;

Monen linnunki maailmalle

Laskit, kuulit sen laulavan.

Näit sen nousevan, kansa kuuli,

Sin' et näyttänyt itseäs.

Linnut lennätti purjetuuli,

Se sun riemasti sydäntäs.

Niitä seurasit korvin, silmin,

Niinkuin äitikin lapsiaan,

Joit' ei saavuta — kyynelpilvin

Yksin raukenit päälle maan.

Sitte silmäsi kauas siirtyi,

Iltataivasta tarkaten;

Kalma kasvojes päälle piirtyi,

Mutta rauha sai sydämen.

Kukan kylvöä kukka tuopi —

Sinun kukkias hoidellaan;

Laulu laulua uutta luopi —

Vielä haudallas lauletaan.

Pain. 5/12

ORJIA.

Vai vapaiksi mainit meitä! —

Lie vapaita oltu niin,

Kun metsissä puista puihin

Me saalista haalittiin.

Kun karhun ja sutten kanssa

Me painia löimme vaan —

Mut Untamo sitten kytki

Jalon Kullervon kahleillaan.

Sota syttyi ja sotia käytiin

Ja kahleita katkottiin,

Mut miekalla vietiin orjuus

Vaan ihmisten sydämiin.

Himo synnytti kiihkon, vimman

Ja puolue toistaan söi;

Veli veljensä kimppuun iski,

Isä lapsensa orjaksi möi.

On orjia orjat vielä: —

Käsi, jalka on kahleeton,

Mut tahto on orjan tahto,

Kun himo ylivallass' on.

5/12

TALVIPÄIVÄN PYSÄYS.

Aasian rannoilla hurmeisiin

Pimeyden valtikka haudattiin,

Upposi yö,

Haudast' yön yli maailman

Päivä on nostanut valtikan —

Maassa on alkanut valon jalotyö.

Kansa kun valkeuskansaa lie,

Selvänä sille nyt siintää tie —

Auringon tie:

Valon-ilo kuopaten kuolemaa,

Elämätä kylvää ja nostattaa,

Muotoja luopi ja elämään vie.

Auringon polkuja oivalla! —

Murheen mustasta mullasta,

Kahleista sen,

Vapauden lapsia puhkeaa,

Elämänsä lakia ne noudattaa,

Uskoen, toivoen, laajentuen.

Ruhtinas aurinko säätää näin:

Kasva sun elämäsi latvaan päin,

Juurista maa!

Laiksesi oikea itses tee,

Kansalais-ihminen niin ylenee,

Elämän valkeus valtianaan.

Kasvusi nousua kiiruhda,

Ennenkuin päiväs on vaihtuva,

Palajava yö!

Ennenkuin aurinko vuorossaan

Verisenä luotasi raastetaan,

Epätoivo huutaa ja raskas on työ.

Kasvusi nousua kiiruhda,

Taas valohetkesi lyö!

Pain. 23/12

HERRA MEITÄ VARJELE!

Kynttilät

Pilkkivät

Taivahalla

Korkealla —

Taivaan tähtikynttilät.

Valkeat

Loistivat

Alahalla

Maailmalla:

Maamme kotivalkeat.

Varkaat ja

Rosvotpa

Kuun ja tähdet tervata

Tahtoivat — ei ylttyneet.

Siit' on julmat suuttuneet.

Ilkeät

Päättivät

Valot maan

Sammumaan: —

Nyt se kestää kehno työ

Joka yö, joka yö.

Nouse jo,

Aurinko,

Varjele

Kotimme,

Herra meitä varjele!

LESKI.

Hän miehensä kanss' aina pahast' eli,

Ei rakastanut, sen kuin tukisteli.

Mies raukka siitä kuihtui kuihtumistaan,

Pää paljahaksi kävi haivenistaan.

Niin suri mies, ett' otti kuollaksensa

Ja vaimovallan jätti talollensa.

Se tapaus kun paikkueella kuultiin,

Niin leskeä nyt onnelliseks luultiin.

Ei aikaakaan, niin miehen haudan päällä

Kukoisti mit' on kukkasia täällä.

Ne vaimo armas istutti ja sääsi,

Hyvillään ehkä, miehestään kun pääsi.

Niin uskottiin. Mut joka sunnuntaina

Muut kirkkohon käy, haudalle hän aina.

Siell' itkee nyyhkyttää hän polvisillaan,

On kalpea kuin hanki puhtaimmillaan.

Hän katuu entist' ilkeyttään siellä.

Niin tietää toiset säälivällä miellä.

Mut toiset tuumii: itkee pahempata:

Kun ei voi löytää tukisteltavata.

UHRI.

Niin hoikka hän oli varreltaan

Ja hento kuin oljenkorsi,

Ett' elämä häntä painosti

Ja vastoinkäymiset sorsi.

Muut mitä kantoivat hilpeään,

Se tuskia hälle tuotti

Ja tunto soimasi yhtenään,

Vaikk' aina hän Luojaan luotti.

Oli torpanpoika hän syntyjään,

Ei hennoksi häntä luultu,

Vaan kourin karkein kohdeltiin,

Ei valitusvirttään kuultu.

Ei sotinut vastoin yhtäkään,

Muut mustasi häntä ja tuhri.

Kuin karitsa kärsi tuskiaan,

Tämä nälkäseutujen uhri.

KOTIPÄÄSKYN KAIPAUS.

Kaiken yötäkin pääsky laulaa

Suomen räystähän alla:

Missä viivytte, Eero poika,

Pikku Paavo ja Ella?

Kauas, kauas te purjehditte

Meren valtavan taaksi;

Läpi myrskyjen teitä kantoi

Suuri maailman haaksi.

Siellä maailman markkinoilla

Eikö lintuja lennä,

Joilta siipiä lainaisitte

Isänmaahanne mennä?

Täällä paljon on perkaamista,

Paljon kesken on töitä,

Käsin tehtävin raataaksenne

Puhki päiviä, öitä.

Ameriikasta ahkeruutta

Tuokaa korkea taakka,

Luja tahto ja taitavuutta

Kotikonnulle saakka!

Vapauttakin, vapautta,

Jota rintamme soittaa —

Senpä kullan me kotimaalle

Omaks aiomme voittaa.

Sitte dollarin suuruisiksi

Suomen markatkin muuttuis,

Eikä onnemme kultatähkää

Näiltä rannoilta puuttuis.

Sydämenne, oi sydämenne

Isänmaallenne tuokaa!

Uutta toivoa, rohkeutta

Suomen lähteistä juokaa!

Täällä pääskynne pieni laulaa

Kotiräystäänne alta:

Riennä henkesi hettehille,

Nosta nuoruuden valta!

SOTAMIES.

Hän kotiin saapui, sotamies,

Ja haavoitettuna.

Ja sodan kauhuja hän ties, —

Ties paljon kertoa.

Hän kertoi, kuinka luokoa

Löi sodan viikatteet

Ja urhot vuoti hurmetta

Kuin viinin rypäleet.

Ja joukot kuinka talloivat

Maan viljapeltoja

Ja kansat lyötiin — kaupungit

On maassa tuhkana.

Siell' äidit, lapset parkuivat

Ja saastui puhtaus.

Mut urhon maine maalle jäi —

Niin päättyi kertomus.

Sen kansa kuuli kauhuissaan,

Jäi vaimot voihkaamaan:

"Oi, milloin vaipuu vainoojat

Ja vimma sammuukaan!"

Taas sotamies hän jatkaa: "Ei!

Oi, kiitos Jumalan!

Me voitimme, muut surma vei,

Maa kärsi vierahan!

Ja keskellenne hoiti mun

Naiskätten laupeus.

Siis, ystävät, nyt riemuhun,

Pois voiton vaikerrus!"

Niin kansa kiihtyi intoihin,

Pois läksi järkevyys.

Toi riemu maljat seurahan,

Vaan väistyi ihmisyys.

MYRSKY JA KOTIVÄKI.

On taivas pilvessä ja sataa —

Sen mummo eilen jo ennusti,

Kun selkää särki ja kolotti —

Nyt lieden luona puuropataa

Hän hoitaa — mieli maassa mataa.

Sit' aavisti myös vanha vaari,

Kun kiljui nuorille "joutua"

Ja riiheen riennätti viljoja.

Nyt käyränä kuin sillan kaari

Hän ulkotöissä ui kun saari.

Kun tahtoo, niin ei ilma haittaa.

Mut Ulla Riepu se rentona

On sairasvuoteella hentona;

Pien' Anni pöytään puuron laittaa

Ja Ullakin syö, koska maittaa.

Vaan vasta nainut nuori pari

On tuskin huomannut sadesään:

Se kahden hyöri kuin leikillään.

Kun tunne lämmin, tahto vari

Loi liiton — väistyi vastakari.

Mut Antti, vanha poika kurja.

Hän, irti päästäen julman kyyn,

Nyt lykkää naisille kaiken syyn

Siit', ett' on maailma näin nurja

Ja myrsky täällä riehuu hurja.

RUOTULAINEN.

"Kylmä kuin kristillinen rakkaus."

Suomalainen puheenparsi.

"On nähty, kuinka Jumala

Hänt' ankarasti tuomii,

Kuristaa taudin kourilla

Ja nälkävitsoin suomii.

Pois hältä otti omaiset

Ja ajalliset hellyydet.

Nyt Herran vihan virrassa

Hän uipi — ken vois auttaa?

Ken hälle tohtii tarjota

Nyt pelastuksen lauttaa?

Kun tuon on tehnyt sallimus,

On turha tässä vastustus!"

Niin lausuu hurskas Palturi

Ja silmää ruotulaista.

"Tuo uskoton", hän jatkavi,

"Ei koske uskovaista."

Vaan lapset raahaa raihnaisen

Pois synkän pirtin soppehen.

Sen jälkeen hurskas linnassaan

Niin menestyy kuin aina.

Hän kirkon miesnä siunataan

Ja murhe hänt' ei paina.

Vaan seurakunnan parhaimmat

Hänt' ihannellen huomaavat.

Mut verta itkee ruotilas

Ja sydämess' on kanne.

"Oi, Herra, onko lapsias

Nuo nurjat vainoojamme?"

Mut kirkonmies on rauhassaan —

On Herra hänen puolellaan.

JOUTUOS!

Oi, joutuos, joutuos joutsenlintu

Mun orteni laulajaksi!

Ei muit' ole lintuja linnassani,

Sun kanssasi meitä on kaksi.

Liki liitele, laskeu oksalleni,

Käsvarteni tarjoan sulle.

Siin' istuhan! rintani rikkaudesta

Minä laulan ja — sinäkin mulle.

Minä köyhäkö? Kultia kaipaat multa!

Sinut laulankin kullakseni.

Ja kaivoksen helmiä kannan sulle,

Kun annan mun oman sydämeni.

HEIKKO TUULI.

Matti matkusti murhemielin

Kotirannasta maailmaan

Eikä kertoa voinut kielin,

Mitä tuskia tunsikaan.

Tunsi kaihoa, kaipausta,

Ketä kaipasi, mainitsen:

Tänä hetkenä silmä musta,

Toiste lie sinisilmäinen.

Matti kaipasi kaikupohjaa.

Joka sointuisi sydämeen.

Usein kohdalle tiensä ohjaa,

Mutta eksyy mies uudelleen.

Matti! tuulesi lienee heikko,

Ei vie venhettä valkamaan.

Toisin touhusi Risto veikko —

Sill' on Saara nyt polvellaan.

LUONNON YÖ.

On luonnon yö kuin pääskynen,

Se siisti, puhdas lintunen:

Se missä laskee siipensä,

On siellä rauhaa, lempeä,

Kuin metsän pirtissä.

Tuo mulle yö, älä myrskyä

Sun siivissäsi lennätä —

Yö jälkeen raskaan päivätyön! —

Oi, toisit onnellisen yön,

Kuin alla tähtivyön!

Oi, pääsky mustasiipinen,

Sun rintasi on valkoinen:

Kun siipes lentoon laukeaa,

Niin kirkas aamu aukeaa

Ja laulusta soi maa.

KARPALE.

Minä olen karpale — tunnette sen?

Minua ei turmele pakkanen;

Talvi ei surmaa, hukka ei syö,

Petä ei pitkä pohjolan yö,

Poskeni hohtaa, kevät kun lyö —

Minä olen voittaja hallojen.

Kirpeän karpalen — tunnette sen,

Suon veriruskean kyynelen.

Voimia murheen mullasta juon,

Virvotusjuomaa tuskille tuon,

Lohtua loitsin kansalle suon —

Yllytän voittoihin hallojen.

SELIN.

Rakastat kaikkea oikeutta,

Ihmisyyttä ja puhtautta —

Sittenkin ilkeät kielet ja huulet

Maineesi maahan polkevan kuulet.

Olisitko enkeli — niitä jos ois —

Parjauksilta et säilyä vois.

Perkeleitä on maassa sen verran,

Että ne tahrivat taivaankin Herran.

— Kuinka siis kuljen, kuinka ma elän?

— Tuntosi mukaan, kuntosi mukaan,

Kääntäen parjaushulluille selän —

Paremmin ei voisi elää kukaan.

KAIKKIALLA.

Taivas tuolla näyttää

maahan laskevan,

Kerran tuonkin kohdan

varmaan saavutan.

Saavun sinne, siellä

taivas loitolla.

Matkast' ei se kiellä,

tie on tarjona.

Jatkan, jatkan matkaa —

suurta nähdä saan!

Taivas unhottuupi

kauneudessa maan.

Taivas, joka näyttää

loitos laskevan,

Kaikkialla maassa

sen nyt saavutan.

VUOSI 1905.

PÄIVÄN SÄDE.

Kun päivä syksyin paistaa ikkunaan,

Se mieleheni nostaa kukkiaan.

Mut talvi tallaa, hanki hyytää ne,

Jääkaihi kylmä kasvaa kohdalle.

Ja sydämeni herkkä lintunen

Se päänsä siipeen painaa vaieten,

Se tuntee talveaan

Ja lakkaa laulustaan.

Mut impi silloin astuu huoneesen,

Se ruusuposki, helmisilmäinen.

Hän, hellä, puhdas, kevätsormillaan

Lyö sydämeni kielet sointumaan.

Niin elämäni virran rantamat

Taas kevättänsä mulle versovat,

Maa antaa kukkiaan

Ja linnut laulujaan.

12/1

PÄIVÄN IMPI.

Impi astui tupaseeni,

Tähtisilmä ruusunen:

Päivä paistoi sydämeeni,

Nosti sinne kukkasen.

Mikä lie se kukkiaan,

Sydämeeni juurtuu vaan.

Kukka kasvaa versovasti,

Sit' ei surmi pakkanen.

Nousee kaunis kattoon asti,

Lintu istuu lehdellen.

Sielt' on sitten helkkyneet

Laulun helmikyyneleet.

Kevät, hallitsekin siellä

Elämäni lähdettä.

Valtikkaa en sulta kiellä,

Sulta päivän immeltä.

Sinun käsistäsi nään

Kukat käyvän hedelmään.

14/1

UUSI KEVÄT.

Hauta se oli minun elämäni,

Yksin, aukea, kaiuton.

Nähnyt ei kenkään kyyneltäni —

Näkihän silmäys auringon!

Näkihän metsäkin ouruvettä,

Kuinka se talvea huuhtoi pois.

Sydäntä kyynele huuhtoi, että

Palata sinne taas nuoruus vois.

Hautaholvini alhoon astui

Kevät-yö impenä nuorena:

Silmäni kyyneleistä kastui,

Riemujen aamukasteesta.

Kukkia immen on poskipäissä,

Toivoa silmistä säihkyää.

Minäkin uutena, niinkuin häissä,

Taas alan kannelta helkyttää.

Hiirenkorvall' on koivun lehti

Uuden elämäni tarhassa;

Vuokko ja ruusu jo aueta ehti, —

Nurmi on nuorta ja puhdasta.

29/1

KUN JÄLLEEN NÄIN.

Siit' asti kuin sun jälleen näin,

Voin kiitää korkeuksiin päin:

Voin unta nähdä puhdasta,

Kuink' uudistuu tää maailma

Niin että taivaan vertainen

On sydän täällä ihmisen,

Kuin järven rinta tyynellä

Maan kuvastaa ja tähtiä. —

Sun kuvas kirkkain tähdist' on

Ja sill' on tenho auringon:

Jään vaihettaa se kukkaseen.

Yön päivään, syksyn keväimeen.

Ja mik' on vielä suurempaa:

Se puhdistaa ja kirkastaa

Niin että sydämeni suo

On kirkas lähde, helmivuo,

Jok' yltä vuoren juostessaan

Voi rannat soittaa kukkimaan.

Sen jokaisessa helmessä

Sun kuvas päilyy tähtenä.

Oi, sinuss' uskon maailmaan

Ja aurinkohon nousevaan!

25/1

MAANPAOSTA PALAAVILLE.

Tuskaa tuntomme kerran soi katkeraan,

Kun tyly ilkeys kaahasi ruoskallaan

Veljemme syyttömät synnyinmaastansa pois.

Kyynelhelmistä kuumista seppeleen

Jäisen talvi loi heidän kulmilleen.

Maansa jättivät — routa mieltämme söi.

Kurjan maanpaon tuskia kärsien,

Näkivät koittoa taas kevätpäivyen:

Kotimaa viittasi: tulkaa töillenne taas!

Tulkaa, sorretut, maan oman rannoillen,

Roudan alta on nouseva kukkanen.

Vapautta järvemme vaativat — ihminen myös.

Suomeen saapuivat veljemme rakkaineen:

Rannat raikuvat riemuja sydämeen.

Maast' ilokyynelin jäät sulatamme pois, pois.

Nurmen kukkaset vastaanne tuoksuaa.

Kansan rinnasta lauluja laikahtaa:

Kaunis on kärsiä uhrina syntymämaan.

Kaunis on taistella puolesta oikean.

Kaunis on kantaa seppeltä voittajan,

Voiton kukka kun ihmis-arvoinen on.

Yöllekö kostaisi päivä, yön voittaja?

Pimeyden tappio elämän on kunnia.

Hedelmä maallemme seppel on uhraustyön.

Yön on voittaja aamun purppura,

Vapaus on orjuuden voittajan rinnassa,

Auringon ilmassa hän kevätleivona soi.

Pois nyt katkera mieli, se usva yön,

Vapauden aamun alta ja tieltä työn!

Kunnian töillä me voitamme arvon ja maan.

Pain. 17/4

KOTILAMPPU.

— "Miksi kynttilöitä, lamppuja,

Miksi vielä sähkövaloja?"

Kysyi poika. Äiti vastasi:

"Mitä hourit? Missä silmäsi?

Etkö iltavirttäs laulellut?

Onhan aurinko jo sammunut,

Kuu levolla, tähdet peitossaan,

Jo tulossa — etkö ymmärrä,

Ettei riitä yksin kynttilä? —

Lamput, sähkölyhdyt tarvitaan."

—"Äiti, äiti! Heikot silmäs on,

Lamppuja kun vaadit kattohon,

Uuden lampun, vanhan varreltaan,

Olen toimittanut loistamaan,

Sähkölampun — maatkoon kuutamo! —

Sydämeni kotiaurinko

Tyttöni on — eikö valaise? —

Hänessä on kyllin minulle."

Pain. 31/5

LUONNONMAASSA.

Kevät on Luonnonmaassa,

Käki jo kukkuaa,

Rastas laulaa haassa,

Ruusuja puhkeaa.

Vahva tuoksu metsän täyttää,

Lupaavalta luonto näyttää. —

Minä vaan Anniani kaipaan.

Saalista aalto antaa,

Kultia laine luo;

Peltokin viljaa kantaa,

Satoa työmme tuo.

Pesiänsä linnut täyttää,

Lupaavalta luonto näyttää. —

Minä vaan Anniani kaipaan.

Suojakin honkapuinen

Kangasta kaunistaa,

Lattia elfenluinen

Askelta kaihoaa.

Täyttynee kun kerran kaiho,

Kaksin kasvaa työstä laiho. —

Minä vaan Anniani kaipaan.

Pain. 9/9

VALTALAULU.

Turun laulujuhlassa 17 p. kesäkuuta.

I.

SOTAVALTA.

Rautamies merestä nousi,

Ristirinta, pääkypärä,

Vaskivarsi, miekkavöinen,

Muoto murskea, kopea;

Tuhat moistansa mukana

Kilpirintaista urosta,

Sotamieltä, rauhakieltä —

Turun rannalle tulivat.

Saartivat kyliä Suomen,

Tallasivat Suomen touon,

Talot polttivat poroksi,

Vuodattivat kansan verta:

Maa valitti vainolaista.

Muukalainen rautarinta

Vihan lietsotti vihalla:

Maasta kirposi uroita,

Hurmemiehiä tuhansin

Vainomiehien varalle:

Siinä Lallin keihäslauma,

Kauko kalpamiehinensä

Huimassa verikisassa.

Siinä sankka loitsuparvi,

Väinön taikojen tekijät,

Tuimilla tulisanoilla,

Vasamilla vahvan mielen.

Suomen vartiat vakavat

Ukon pilvien pitäjän

Kutsuivat alas avuksi:

Ukko tähtäsi tulensa,

Kaatoi korskia uroita,

Mielivaltaiset masensi,

Kuin susien suuren lauman,

Lammasnahkoihin puetun.

Ukon poika uljas Lalli,

Suomen sankari väkevä,

Iski säilänsä salamin

Itse kirkon kiihkomiestä,

Itse Henrikki urosta,

Jotta kaatui kirkon paasi,

Suomen kirkkovallan vanhin

Hurme maatamme hyvitti.

II.

SYDÄNVALTA.

Kului aika, vieri toinen.

Suomen rannalle merestä

Nousi neitsyt lapsirinta,

Ihmismieli, äitirinta —

Tuhat neitsyttä mukana.

Hän ei miekkoja mitellyt:

Kantoi ristin rinnoillansa,

Poven peitossa sydämen,

Joka ihmistä rakasti

Kuin emo omaansa pientä,

Sitä vaali ja varusti

Maailman meren varalta,

Sille suuntasi elämän.

Neitsyt paimenen tapasi

Neuvoi: kutsu kaikki kansa

Tänne luonnon temppelihin,

Heitä lapsen luo opasta!

Paimen nousi kukkulalle,

Siellä torvehen puhalsi.

Siitä raikui vuoren rinta

Auringon kevät-ilossa:

Kansa arkana likeni

Kupittaalle, kuulostellen

Ajan suuria sanoja.

Siellä taivasholvin alla

Luonto lehtiään avasi,

Luki kirjojaan elämä.

Linnut lauloi, metsä soitti,

Taivas tulta leimahteli,

Myrsky mainitsi lakia,

Rakkautta päivä paistoi,

Maata siunasi pisarat.

Neitsyt istui lähtehellä,

Sylissä suloinen lapsi

Kastekauhanen kädessä:

Kastoi nuoret, kastoi vanhat,

Puhtaudelle pyhitti,

Käski lapsiksi ruveta

Vertaisiksi toisillensa:

Jäädä pieniksi pahassa,

Suuriksi hyvässä nousta,

Tasalle ikuisen taaton.

Veri säästyi vuotamasta

Touvot maassamme tohisi.

III.

KIRKKOVALTA.

Lapsi neitsyen polvelta kasvoi

Kansan kaiken suojasankariksi:

Veljiksi ja siskoiksi opasti

Kansan kaiken pienimmät kuin suuret

Niinkuin metsän puista pienimmätkin

Jumalan on puita, pyrkiviä

Saman taivahan lakea kohti:

Sama pyrkimys tuo saman arvon,

Eri voima eri saavutuksen —

Ihminenkin kohti taivastansa,

Elämänsä latvaa kohti kulkee,

Vartta vahvaa etsii oppahakseen.

Neitsyt poikansa tuo: tässä meille

Opastaja oikeuden teille.

Jumalaansa luonnost' etsi joukko,

Taivaasen päin kirkontorni näytti,

Lapsi lausui: etsi kaikkialta,

Kaikkialla liikkuu kaikkivalta —

Kellot kansaa katon alle kutsui.

Siellä aurinkona autereisna

Kirkkoholvin alla hohti kruunu,

Kuu ja tähdet kynttilöiksi vaihtui,

Humu metsän, virran vilke väistyi,

Urkusoitto hartautta huokui.

Metsä kirkkoon kukkinensa muutti,

Lintuina kumisi kuorolaulu.

Korkealta pöntöstänsä pappi

Pauhinalla kansan kuulla kukkui.

Pyhät miehet, sotaurhot mustat,

Kaunistivat lehterien laidat,

Neitsyt lapsirinta alttaria

Armastutti, vaikka herranvoima

Salamoita säihkyi neitseen yltä,

Syvyydestä kostonpätsi suitsi,

Kummitellen, kansaa kammotellen.

Kirkon sauhu-akkunoista sentään

Totuus pilkisti kuin säde heikko,

Valon seitsenkaari taide nousi

Taimehensa kirkon holvin alla —

Nekin kaipasivat kirkast' ilmaa.

Parvi musta loitsupilvistänsä

Kansaa kalpeaa sumulla syötti,

Siltä innon itseluoton riisti.

Murtui heikot, mut ei tarmo murru,

Uhkeasti päänsä nostaa uhma.

Holvi kaikui: "Tääll' on liian ahdas:

Auki akkunoita tuulten tulla!"

Sydäntänsä kuumaa kuulostellen

Kansan parhaat päivän alle pyrki.

"Kääntykää jo kadotuksen tieltä!"

Huusi kirkko — kansa päivään kulki.

Neitsyt lapsirinta, ihmisrinta

Alttarilta nousi, lausui: "amen".

IV.

ELÄMÄN VALTA.

Elämän virtaa kirkko vartioitsee

Joen ruoppaisen tuon rannalla;

Maailman merta uhmii uljas linna,

Niemelle kun nosti muurinsa.

Sydän virta on ja kansa meri.

Elämän virrat kiehuttavat merta,

Kansa kuohuu, nousee kapinaan:

Sato oli kehno, pelto kylvön petti,

Työmies tuskin kestää kuormiaan.

Esivaltaa ohjaa väkivalta.

Väkevä voittaa, heikko maahan sortuu,

Miekan valtaa kirkko kannattaa:

Etuja etsii, riistää rikkautta, —

Sydämiä painuu, uppoaa:

Kirkon harjaan korppikotka lentää.

Kirkosta neitsyt ihmisrinta poistuu,

Poikansa hän löytää ulkoa:

"Opettakaat", hän huutaa, "kaikki kansa!

Kirkas mieli vain voi valaista,

Elämän tiet ja luonnonvoimat johtaa.

Kirkkohon tiede, taide templiin tuokaa

Kansan kuultaviin ja nähtäviin!

Aavistus uskon oppahana siintää

Toivon tiellä kansan sydämiin:

Sydän aavistuksiansa uskoo.

Vapaus suokaa! Ihmistä ei muuten, —

Karjaa kasvatatte karsinaan.

Vapaana luonto muovaa muotojansa,

Etsii onneansa, taivastaan.

Itsessään on kullakin lain aita.

Papeiksi kansa käyköön temppeliinsä,

Elämään ja suureen luontohon!

Aurinko siellä kirjat aukaisee ja

Totuuksia täynnä lehdet on,

Tuhatmuodoin kauneuskin kukkii."

Riemuitsi kansa, huusi: "amen amen!"

Kirkon luota läksi juhlien:

Valoa kohti, kerrottiin, se kulki,

Suomen toivon virttä veisaten.

Taivas kirkas kansan päällä päilyi.

"Valoa kohti!" väki valpas huusi.

Laski päivä, saapui tähtiyö:

Totuuden helmet korkealla hohti,

Maassa jatkui tutkimuksen työ: —

Taiteen taivas, tieteen päivä koitti.

Satoa Suomi siitä päivin kantaa,

Yön ja hallan vallat vapisee;

Samea vaippa tiedon tieltä halkee,

Valkeuden virta laajenee:

Kansa valtaa itsensä ja maansa.

V.

TYÖKELLO.

Päivä paistaa, tuulet entää,

Laivat soutaa suuntiaan;

Omin tarkoituksin lentää

Kukin lintu matkoillaan.

Mut on toivon yhteisranta,

Yhteisparvihin se vie,

Synnyinmaa on yhteiskanta,

Sinne johtaa työmme tie.

Lämpö ilmaa, lämpö vettä

Liikuttaa ja läikyttää;

Lämpö elämänkin mettä

Suonissamme lennättää.

Siitä rientojemme venho

Vauhtihinsa voiman saa;

Työn ja innostuksen tenho

Lämpövuosta pursuaa.

Elämä on suurta työtä

Laivan laajan matkalla;

Kaikki häärii työssä myötä,

Suunta heill' on sielussa.

Elämä on suurta työtä,

Vainio on synnyinmaa;

Kaikki häärii työssä myötä,

Oikean ken oivaltaa?

Yönkin sydämessä valvoo

Valo, vaikka peitossaan;

Oikeuksiaan se palvoo,

Niitä neuvoo puoltamaan.

Valvo! Kestä riita, kiista,

Mutta muista tiellä myös:

Parhain kasvaa onnen riista,

Kun teet kunnialla työs!

Työhön, työhön! kello soipi,

Elämää työ ilmaisee.

Työssä tarmo nousta voipi,

Suonten vuokset virtailee.

Vuosituhansien töistä

Onnemme on tähkäpää;

Pitkäin öiden tähtivöistä

Meille päivä pilkistää.

KULTARANNASSA.

Tuttavan muistikirjaan.

Kultarannassa

Illan ruskoa

Ihaellen ihmettelen:

Näin päivän painuvan

Alle kullan, purppuran —

Tuota itselleni tavottelen:

Työni päättyen

Suomen rannallen

Soisin jättäväni kultaa:

Kultaa hengen kirkkahan

Sydämiä valtavan,

Vaikka itse vaivun

Mustaan multaan.

Kultaranta 15/7

JUHANNUSNUORISO.

Toukomme kukkii: nuoriso uhkee

Juhannustähkinä loistaa.

Kerran ne kukkaset viljaksi puhkee,

Maan hätävuosia poistaa.

Kypsy, oi kylvömme, heilivä työmme

Hedelmän korjaus-aikaan!

Haipuos halla ja surmaiset yömme

Valkeusvaltojen taikaan!

Laulava työ kevätkukkia vaalii:

Sydämesi kieliä soita!

Laulava työ pesän linnulle haalii,

Työn ilot, ottelut koita!

Valu sydän keskelle aaltojen vuota,

Itsesi ohjaten siellä.

Oman elinvoimasi lähteihin luota,

Pysy pyhän tuntosi tiellä!

Kevät on sulla, siis leivona lennä,

Joutsenna soutele selkää!

Ylhäälle anna sun laulusi mennä,

Elon ulapoit' älä pelkää!

Toimi kuin aalto, niin voimasi kestää,

Toimeton hyytyy ja raukee.

Sittekin jäähdytkö? — Uus kevät estää;

Järvet ja kukkaset aukee.

KESÄKUUMASSA.

Onhan täällä kukkia,

Tuoksu vallan huumaa;

Ilma hohtaa hehkua,

Kauheast' on kuumaa.

Niitä sentään sietää vois,

Jollei sydäntuskaa ois.

Kukkisihan rauhassa

Sydämeni vilja,

Jollei kukkaparvesta

Uupuis itse lilja.

Lilja! — eikö kanna vaan

Sitä toinen rinnallaan?

Lintusia laulatan,

Istun täällä yksin.

Kukat, linnut liikkuvan

Näen vieretyksin. —

Tyttöni on loitolla,

Leikkii toisen polvella.

Ruusut, liljat tuoksukaa!

Päätäni jo huumaa;

Sydäntäni ahdistaa,

Tääll' on liian kuumaa.

Ilmaan haihtua kun vois,

Taikka talvi unta tois!

Pain. 9/9

TOIVEITA.

Kasvaisinpa puuna siellä,

Missä liikut, armas, tiellä:

Sinut helteessä varjoaisin.

Liikkuisinko lintu minä,

Missä päilyt kukka sinä:

Sulle lauluni soinnuttaisin.

Oisin vaikka kotiseinä,

Missä sinä muuriheinä:

Sulle turvani tarjoaisin.

Tai kun kattoholvi oisin,

Sinut lampukseni soisin:

Korkealle sun kohottaisin.

Oisinp' oiva honkatupa,

Siell' ois sulla valtalupa:

Rakkauden ois valtakunta.

Valtaistuin uupuis sulta,

Siihen saisit polven multa:

Nähdä voisimme onnen unta.

Pain. 14/10

ALBERT EDELFELTIÄ MUISTELLEN.

Kun taattokansamme asui korvessa

Ja perkasi peltomaitaan,

Niin naapuriinsa se kammoi kuulua

Ja näkyä pellon laitaan.

Kun versoi viljansa, kasvoi karjansa,

Ei silmätä vieraan suonut. —

Niin Suomi kättensä taidon kultia

Myös muille on myöhään tuonut.

Kun pirtin lautsalla syntyi lauluja,

Ne kantele siellä soitti.

Vaan vasta uudemman päivän noustua

Ne maailman rantaa voitti.

Ja mitä maalasi kodin Kullervo,

Ei maailma niistä tiennyt.

Vaan vasta uudemman ajan taistelo

On vuorille meitä vienyt.

Ja aika lausui: On tuossa tannerta,

Se töilläsi viljavoita!

Mies raaka sorti sen miekan mahdilla,

Se hengelläs nostaa koita!

Ja parvi nuori nyt tarjoo töitänsä

Suurkansojen kilpamaille.

Se valtaa mieliä, leikkaa lehviä,

Maa arvoa ei jää vaille.

Niin taiteen tenholla urho valloittaa,

Kuin miekalla — mut ei maita:

Vaan ihmisrientojen tieltä raukeaa

Tuo kaihtava, karsas aita.

Me sukulaistumme: kansa toistansa,

Kuin veljeä, uskoo, luottaa,

Ja kansain veljeys kukkamaistansa

Suurvaltaisen sadon tuottaa.

Niin henkitenholla, taidon töillä me

Suurvaltamme rakennamme.

Ja kansat liittohon aatevöillämme,

Kuin verkoilla, vahvistamme.

Ei valtaa muuta kuin ihmisoikeus

Ja oikeus työn ja valon,

Niin luomisvoimamme nostaa vapaus,

Kuin kevät auringon palon.

On meissä intona ihmisrientoja

Ja kuohuja korkealle:

On mielenkiihkoina luoda muotoja

Elämään kaikkialle.

Niin ihmiskunta, kuin luonto valtava,

On muotojen luomispaja,

Ja maa, kun sankari pois on muuttanna,

On muistojen pyhä maja.

Sen majan täyttävät teot taiturin,

Ne elämää täällä jatkaa:

Ne tunteen työntävät uusiin aaltoihin,

Tääll' uusivat innon matkaa.

Tuusulassa 16/10

VAIHTELUA.

EILEN.

Päivä paistoi, aalto välkkyi,

Kevätlinnun laulu helkkyi,

Tuuli haastoi hongistossa.

Kuvittelin, toivottelin:

Mun on Anni kainalossa.

TÄNÄÄN.

Mikä maailmass' on varmaa?

Aalto on kuin taivas harmaa,

Mets' on musta, myrsky hurja,

Annia en nää, en kuule,

Luontokin on mulle nurja.

HUOMENNA.

Huomenna — niin toivon, luulen

Linnun laulavan taas kuulen.

Astun onnellisten laivaan,

Jota tuutii purjetuuli —

Näen Annin silmäin taivaan.

Pain. 11/11

ONNEN-OPPI.

Suomennos.

Vanha pöytälaulu vuodelta 1793. Alkuaan A. G. Silverstolpen tekemä.

Muodostellut 20:nnen vuosisadan ihanteitten mukaan Valfrid Vasenius.

Näkeväsi luulet autuaan,

Kun joku kansojen johtaa kohtaloita.

Tunteeko hän rauhaa silloinkaan? —

Öin pelkää kuolemaa ja kapinoita.

Ei voi valtiaiden

Arvo, mahti maiden

Muuttaa uskoani,

Onnen-oppiani:

Autuas, ken muita rakastaa

Ja — huomaa! — itsensä unhottaa ken voipi,

Sorroksistakin hän sointuaa,

Ja rauhan, riemun kannel häness' soipi.

Kysy sotakentän urhoa,

Hän autuaastiko hurmetöihin suostuu?

Onko onni hällä teltassa,

Kun sotamiehen ihmis-arvo ruostuu?

Ken on Hannibali,

Hän on kannibali.

Kurjaa kunniata!

Uskon oivempata:

Autuas ken muita rakastaa j.n.e.

Luulet kultaa onnen seuraavan?

Oi, muista Lyydian Kroisokuningasta:

Hänpä nousi päälle valkean

Ja luopui aarteinensa maailmasta.

Rikas murheen tuttu,

Se on vanha juttu.

Muut voi kulta voittaa,

Mulle laulu soittaa:

Autuas, ken muita rakastaa j.n.e.

Ken tuo onnen luota laumojen,

Kun politiikasta käypi huutamassa?

Hermonsa hän myöpi maineesen —

On sitten sanatooriin sortumassa.

Onniraukan moisen

Sallin voittaa toisen.

Mulle työ tuo rauhaa,

Mielentyyntä lauhaa.

Autuas, ken muita rakastaa j.n.e.

Vallankiiltoako kaipaisin,

Kun mulle rakkaus onnen kasvaa jaksaa?

Kun mun tieni puhkee ruusuihin,

Ne kuihtukuivat laakeritkin maksaa.

Lievitystä antaa,

Ystävyyttä kantaa,

Siin' on onnentaika

Tuo se, armas aika!

Sillä autuas, ken rakastaa

Ja jot' ei karsaus eikä kiukku paina:

Sorroksistakin hän sointuaa,

Käy häness' onnen auvovirrat aina.

Pain. 18/11

TUTTU TÄHTI.

On tuttu tähti: se valaisee

Ja lämmittää joka hetki;

Se pientä, suurtakin palvelee

Ja kauan kestää sen retki.

Sen väsy siivet ei lennostaan,

Ei uuvu sydämen juuret,

Vaan sill' on voimia matkassaan

Ja tarkoituksetkin suuret.

S'ei pyydä lämmintä, antaa vaan,

Vaikk' itse jäätä se kohtaa;

S'ei vaadi, valkeutt' antaissaan,

Vaan hornankuiluunkin hohtaa.

Jos sille aukean selkäs suot,

Se sulle lämmintä kantaa;

Jos mustan muotosi siihen luot,

Se kirkkauttansa antaa.

Jos missä kalmakin kammottaa,

Yö valtakelloja soittaa,

Niin tähden silmä siell' aukeaa,

Ja hallan vallat se voittaa:

On metsä vihreä, virta soi

Ja lintu ilmoja liitää. —

Oi, ihmismielikin, mikset voi,

Kuin tähti, lämpöisnä kiitää!

Kun lämpötähtenä loistaisin,

Niin onnistuttaisin muita,

Ja veisin ilmoihin kirkkaihin

Maan kylmäkarmeita kuita.

Pain. 9/12

PAIMENLAULUJA.

Argentiinalaisiin säveliin.

1.

Viihdy täällä, impi kukka,

Helmisilmä, tummatukka!

Pelkään, tuolla vie sun hukka,

Jos mun seurastani jäät.

Etsineekö mieles muita?

Tääll' on ylhäisiä puita,

Lintujakin laulusuita —

Niiden seurassa mun näät.

Sulle, laululintu suurin,

Suojan täällä valmistan;

Lemmestäni laitan muurin,

Kukkavallin valtavan.

Niin me, pieni perhekunta,

Teemme toivontaikoja,

Näämme onnenpäivist' unta,

Luomme onnenaikoja.

2.

Tupa kylmä; honkametsä ympärillä tohisee.

Tuvan jättää hento tyttö, korvessa hän harhailee.

Kesken loppui mökin leivät,

Vilu, nälkä äidin veivät,

Mihin taatto eksyi, eivät

Tunne — tuuli arvannee.

Pieni lintu tuulten teitä lenneskellä oivaltaa,

Mut ei siivet nosta meitä, jalkoja ei päästä maa.

Kylä kaukanako lienet,

Mihin, metsä, orvon vienet,

Mihin eksyy maassa pienet?

Puissa tuuli touhuaa.

3 a.

Taimi pieni nosti päänsä

Sydämeni mullasta,

Jätti talven, jätti jäänsä,

Tahtoi kerran kukkia:

Siksi etsi aurinkoa —

Silloin löysi tyttösen.

Päivä kirkastutti mielen,

Nosti tunnon kukkimaan;

Poisti hallan karsaskielen,

Antoi onnenlaihojaan: —

Pirtissä nyt aurinkona

Loistaa äiti lapsien.

3 b.

Elämää ja kuolemaa se armas aika aaltoaa.

Riemu kuihtuu, murhe haihtuu, kaikki on maassa vaihtuvaa.

Rakkauden kultakuplat rauhan onnen heijastaa.

Joskus pilvi meitä peittää, joskus päivä hohtelee,

Hellettänsä taivas heittää — jäilläkin se leikitsee!

Niinkuin lasta, leikitellen luoja meitä kohtelee.

4.

Riennä, riemu, täällä vuotellaan,

Sulle sydämeni säästän.

Laita lintus laulamaan

Mulle kevätkultiaan —

Ylioksalle sen päästän.

Riemun rastas rakkautta juo!

Vapautta sulle sallin.

Luonnon kaihokannel tuo,

Sydämeni soida suo,

Elämälle annat mallin.

Pain. 16/12

OLVILAULU.

Vanhaan tapaan.

Monesti vanha polvi

Se on kuin vanha olvi,

Niin katkera ja haikea

Ja vaikea.

Monesti nuori polvi

Se on kuin uusi olvi,

Niin kuohuva ja kiehuva

Ja riehuva.

Täys kypsynyt miespolvi

On täysin käynyt olvi,

Niin tenhokas ja tarmokas,

Täys arvokas.

VIIPYESSÄNI.

Miksi täällä viivyttelen,

Miks' en riennä kauas pois?

Hänet, jota etsiskelen,

Muualt' ehkä löytää vois.

Yksi tyttö tänne kiintää, —

Eikö muita neitoja? —

Niityt vihreöinä siintää,

Kaikkiall' on kukkia.

Povi puhdas, huuli hellä,

Teillekö näin laulelen?

Eikö joka tyttösellä

Syki sydän lämpöinen?

Tääll' on tyttö toimijalo,

Käsi töillään tenhoaa;

Tääll' on lämmin, puhdas talo, —

Minutkin se puhdistaa.

Pain. joulukuussa.

AIK'IHMINEN.

Kun lapsi kasvaa suureksi,

Ken sitä silloin holhoisi?

Hän lähtee suureen maailmaan

Ja itse ohjaa kulkuaan,

Tiet itsellensä raivaa.

Hän itse hoitaa kontuaan

Ja käypi töistään vastaamaan,

Hän aarteet itse kaivaa.

Hän valmis tiellään, toimissaan

On oikeutta valvomaan,

Ja vaikk' ois rosvoparvessa,

Hän muistaa ihmisarvonsa,

Kuin vaatii valpas tunto.

Ken kunniata tunteva

Voi ahdistaa sen arvoista,

Jot' aateloipi kunto?

Mut itsekäs kun naapuri

Hänt' ahnein mielin maanitti:

"Myö mulle tahtos ohjakset

Ja sydämesi toivehet,

Niin kullat, arvot annan!"

Hän vastaa: "Kullan arvoinen

Vaan vapaana on ihminen,

Siis vapauteni kannan!"

Ja työtä, työtä huutaa hän,

Kun oman tuntee tehtävän:

Hän hyörii, pyörii päällä maan;

Vaikk' aatos kiitää korkeaan,

Työ tähtää synnyinmaata,

Ja koti vaikk' ois korvessa,

Ei ihmiskunta, maailma

Silt' unhottua saata.

Hän maailmass' on maailma,

Kuin tähti tähtein parvessa:

On oma kansa parvi se,

Jok' antaa ryhdin riennoille,

Työpohjan ihmistöille.

Hän maansa tahtoo toimimaan

Vapaana miehen suunnassaan,

Sen johtaa ihmisteille.

Hän mielet täynnä tulta lois,

Aik'ihmisiksi kaikki sois.

Ja horjumatta, vankkana

Hän nähdä tahtois joukkonsa,

Ei nuottaan juoksijoina.

Vaan omin käsin, omin päin,

Niin parvittain kuin yksittäin

Tään maansa vartioina.

Aik'ihmisiä milloin maa,

Tää Suomi, kyllin kasvattaa?

Ja milloin meit' ei eksytä

Yövallat valon reitiltä,

Kuin lasta alkavata?

Oi, silloin aamu selkiää,

Uus aika maata yllättää

Ja ohjaa maailmata!

Kun kansa kasvaa kunnossa,

Ken voi sen silloin holhota?

Se itse kääntyy maailmaan

Ja itse ohjaa kulkuaan,

Tiet itsellensä raivaa.

Se hoitaa maansa, mantunsa

Ja tahtoo töistään vastata

Ja aarteet itse kaivaa.

Pain. joulukuussa.

VUOSI 1906.

VALLANHIMONI.

Vapautta kaipaelin kauan,

Kuin yön synkän jälkeen aamunkoita,

Kuin keväistä kastevihmaa routa.

Niinkuin nurmi kukkiansa kaipaa

Tai sulia aaltosia järvi,

Tähkä-aaltojansa toukopelto.

Niinkuin kansa kaiken kaunihinsa,

Kaiken kunniansa kantaa tahtoo

Synnyinmaansa arvon seppeleeksi.

Vapautta kauan kaipaelin,

Niinkuin nuorta kevätkauneutta

Janosilmä kaipaa siematakseen,

Nuortuakseen nuoren metsän kanssa.

Kevätvapautta kaihoelin,

Nähdäkseni Suomen suoristuvan

Pystypäin, vapaina, vieretysten

Kansan kaiken nousemista kohti,

Itse käyvän muita polkematta,

Itse nousevan ja muita nostain.

Tuota kaipaelin, tuota toivoin. —

Koitti vapaus, se Suomen suvi,

Maan elämä, parhain onnenpantti.

Mutta tullessaan sen tulva päästi

Talvivankiloista kaiken karstan,

Kansan luontehesta kaiken kuonan,

Päästi valloilleen se ilkivallat,

Suvun syöjät, heimon hävittäjät,

Kaiken ihmis-arvon maahan lyöjät,

Kuin kevätkin myrkkypistiäiset,

Kyyt kähyiset maasta irti päästää,

Niin vapaus ihmismyrkyt päästi

Piiloistansa päivän paistatella,

Ajan heltehessä hekkumoimaan,

Päästi himot, kateuden, koston,

Vallanhimon muita valtavammin

Veriseksi veljen vainojaksi.

Kunnes päänsä päivänkukka nostaa

Vapauden leivon laulaessa,

Käen kukkuessa kullan kultaa

Yli Suomen nuorten viljelysten,

Sinnes ihmiskiihko verta, valtaa

Itse ahnehtii ja muita sortaa,

Oikeuden kytkee mielivalta,

Kunnes valistuksella on valta,

Että kukin arvioi tilansa,

Mutta toisellekin arvon antaa,

Valliten lakia noutavasti

Oman valtionsa: itsensäkin.

En kadehdi onneanne, enkä

Kiellä vapaudelt' askeleita.

Hallitkaa ja nouskaa korkealle,

Mutta minun tässä ainoassa

Valtiossa, itsessäni, suokaa

Hallita ja johtaa ihmistäni

Ihmiseni lakikirjan mukaan. —

Muuta vallanhimoa ei mulla.

MARJAPUUNI.

Iloisesti syksyn puussa

Tilhit pihlajan marjoja syövät,

Iloitsevat, leikkiä lyövät.

Miksen minä voi iloita,

Elämäni marjoja poimia?

Miksi mun täytyy vaipua, surra,

Kivisiä, mustia marjoja purra?

Oliko laho mun marjapuuni?

Näinkö nyt saapuu syksykuuni?

22/9

LUMITÄHTIÄ.

Mistä laitan joulukuusen kukkasia, mistä? —

Punonko ne pilvilinnan lumitähtösistä?

Pilvilinnan lumitähdet kylmiä on kyllä,

Mutta niill' on puku puhdas, valkopaita yllä:

Paleltaako pilvilinnan puhdas valkopaita?

Sydämesi sykkehistä veri lämmin laita.

Veri lämmin lainehtii ja lämpiääpi talo,

Lumilinnan tähtösistä loistaa kirkas valo.

Valo mielet valloittaa ja kukkasia luopi,

Laulunkielet kirvoittaa ja riemun soida suopi.

HYMNI.

Marraskuun 4 päivänä.

Oikeutta kansa palvoi,

Vapautta kauan valvoi:

Särkyi sorto, väistyi vaino,

Kahleet rikki paukahti.

Sydämien suistui paino,

Mielten toivo leimusi.

Kiitos kasvaa korkealle

Niinkuin aamutähtönen,

Kiitos kaikuu kaikkialle,

Niinkuin sointu keväinen.

Nähdään Suomen suurta unta,

Mielet voittaa valkeus.

Sydämien valtakunta

Kasvaa, suuri ruskotus.

Totuus maassa aurinkona

Ajat kaikki kirkastaa.

Koko Suomi vainiona,

Laihot suuret lahjoittaa.

Kansa laula: kiitos, kiitos,

Vapauden viisaus!

Kiitos, kunnia ja kiitos,

Vapaus, oikeus, valkeus!

MAAMIES.

Tämän runon kirjoitti runoilija viikkoa ennen kuolemaansa erään ystävänsä luona, jolle hän sen jätti.

Maamies paljon ponnistaa,

Koska hän maata raivaa.

Toivossa että se onnistaa

Hän ei karta vaivaa.

Avuksensa ottaa hevon,

Kaataa hukan, pyytää revon.

Peltoja kyntää,

Metsihin ryntää,

Korpia kääntää,

Kantoja vääntää,

Viemärit maansa halki kaivaa.

Keskelle salon

Nostaa hän talon.

Eikä hän pelkää työtä, ei vaivaa.

Sitte kunnian kukkoa

Illalla voipi kuunnella.

Lapset ympäri hyörii,

Leikkii ja pyörii…

ELÄMÄ ON LOPUTON.

Kukan sielu tuoksussa,

Linnun sielu laulussa

Siirtyy taivaasen.

Mutta itse kukkanen,

Itse laululintunen

Painuu turpeesen.

Kenties kerran uusina

Nousevat taas turpeesta

Uuteen keväimeen.

Sielun suopi kukallen,

Laulun luopi linnullen

Säde auringon.

Kevät jälleen on.

Kevät jälleen hellänä

Tuopi riemupäivänsä,

Alkaa jälleen taistelon.

Elämä on loputon.

11/11

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOOTUT TEOKSET 2: RUNOELMIA 1886-1906 ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

KOOTUT TEOKSET II: RUNOELMIA 1886-1906

SISÄLLYS:

VUOSI 1886.

HAVAITTUANI.

MALTU, MIELENI.

TOINEN AIKA.

HÄKKILINTU.

VAPAUTTA.

IHMISYYS.

POIS EPÄILYS.

KEVÄÄLLÄ.

TYYNELLÄ JÄRVELLÄ.

HAVAITTUANI.

KUMMITUS-AIKA.

LAPSESI.

HALUNI.

KASTEVIRSI.

EN ITSE.

PALAUS.

PYHÄNÄ.

SINUN ME.

LOPPUHYMNI.

VUODET 1887-1890.

HELMENI PUOLESTA.

LINNUNPOIKASET.

HAAVEITA.

TUMMA JA VAALEA.

VELDESLAAKSO

SYYSLAULU.

KÄYNTI KOTIKYLÄSSÄ.

ELIAS ERKKO.

JOULUHYMNI.

JOHANNES TAKASEN KOHTALOSTA.

SURUN KEVÄTLAULU.

KEVÄTRUNO

I.

II.

III.

ANARKISTI.

TÄHÄN AIKAAN.

VIISAUDEN PAIKKA.

TOTTUNUT.

NUOT JA ME.

ENTINEN JUOKSIJA.

ST. DENISSÄ.

SE KOLMAS.

MIKSI?

SEINEN RANNALLA.

RANSKAN TYTTÖ.

SE TYTTÖ.

PARIISIN KAHVILASSA.

VIETIIN POIS.

VIERAAT SILMÄT.

ILMOJEN MUKAAN.

JOKA AIKA.

MATKAN JÄLKEEN.

MIELENI.

HELLI.

KEVÄTLINNUILLE ETELÄSSÄ.

HÄN KOTONA.

MATKAVAUNUSSA.

YÖLLÄ.

VÄLTÄN PULAN.

AURINKONI.

HENKENI.

MUISTELLESSA.

VILSKEESSÄ.

MERELLÄ.

I.

II.

III.

SE.

UNESSA.

SIITÄ HERÄTTYÄ.

TOTELKOON!

ILOITSE.

VUOSI 1891.

UUNNA VUONNA.

AHTAISSA OLOISSA.

KANSANOPISTORUNO.

I.

II.

III.

ELÄMÄ JA LEPO.

YKSIN.

SE NAIKKONEN.

KOULULINNA.

VALITUS MIEHESTÄ.

NAISESTA.

VUOSI 1892.

ILTA TYYNELLÄ JÄRVELLÄ.

YKS.

HÄMÄLÄISTEN LAULU.

KAKSI NÄLKÄÄ.

AJATUS JA JULKISUUS.

JULKISUUS.

VUOSI 1893.

MERIMATKA.

SUOMALAISEN TEAATTERIN SYNTY.

TYÖKANSAN MARSSI.

VUOSI 1894.

NUORUKAISEN MUISTIKIRJAAN.

HALLITSIJAPARIMME HÄÄPÄIVÄNÄ.

I.

II.

III.

RAUTATIELLÄ.

KUKKA LUMESSA.

SYYSTUNNE.

JOK' AIKA.

IHANTEELLENI.

HÖYHENKENGÄLLE.

VUOSI 1895.

KOHTAUS HANGELLA.

KUKKIA TALVESSA.

MÖKINPOJAN LAULU.

MUSTIAKIN JOUTSENIA.

MEILLE KAIKILLE.

VUOSI 1896.

OMPELIJATAR.

TURVATON ÄITI.

KUOPASSA.

LOHDUTTEEKSI.

UUSIMAA.

VALON VALVATTIA.

AAMUSUMUSSA.

NUORILLE.

SYDÄMMENI ON VIETY.

JANNE SIBELIUKSELLE

RAJOITETTU.

ON TULOSSA.

TUMMA ORVOKKI.

ILTALAULU.

KÄY KANSSANI!

PULASSA.

KAHLEETON RAKKAUS.

KUIN IHMINEN.

OIKEIN, ARMAHANI.

SEKÖ PALKKANI!

NEULA.

LEMMEN-ONNI.

KÄÄNNEKOHTA.

VAIHTUU YHTENÄÄN.

SAIRAS LEMPI.

HÄN VIISAS ON.

HYVÄSTI.

VUOSI 1897.

JUMAL'AUTA!

SUOMALAINEN SÄVEL.

I.

II.

NUORTEN LIITTO.

SUOMALAISEN TEAATTERIN SYDÄN.

MINNA CANTHIN MUISTO.

SEMINAARILAISMARSSI.

RUUSUKUUMEESSA.

SYYS-ILTA.

SUKSILLA.

ETTEN SAMMUISI.

LAULUUN YRITYS.

AINO ACHTÉLLE.

MERANIN LAAKSO.

KEVÄÄN ELEITÄ.

HERHILÄITÄ.

NIMETÖN KUKKA.

KORKEALLA.

LAULA, TYTTÖ!

OMA TUPA.

RHONEN JOUTSENET.

ALPPIMUISTOJA.

PIHLAJA ETELÄSSÄ.

AIDAN TAKANA.

MONTBLANC.

LIIAN KALLIS.

ETELÄSSÄ.

SULJETTUNA.

PERHOLLENI.

TUNNELMISSAAN.

TOTUUDESSA.

LAULU KUUSTA.

EUKALYPTUS.

KAKSI RUOHOA.

SUIHKUKAIVO.

ÖLJYPUITTEN ALLA.

ERI KIELIÄ.

VUOSI 1899.

RAAJARIKKOINEN.

POIS VALON TIELTÄ!

SULJETTU PUUTARHA.

ALAHALLA.

TOMUINEN.

PENSAITA JA PUITA.

VIIRIMME.

RAJAMAILLA.

UUTTA, UUTTA.

JUMALA HYLKYSILLÄ.

MURHELINTU.

MEREN RANNALLA.

SANKARI.

KEVÄTVIRRAT.

SVEITSI.

PALAUSTUNNELMA.

ELÄMÄN LAHJAT.

KÄY VASTAKIN!

ALAS VÄÄRYYS.

VALOSSA.

TAIVAASEN.

VIELÄ KAIPAA.

MENNYT.

JÄRKI JA SYDÄN.

SUURET LAHJAT.

IHMIS-ELÄIMIÄ.

MUISTOSSA.

KOHTAUS LÄHTEELLÄ.

KAHLEENI.

KOKO TAIVAS.

PUHTOINEN.

JOULUYÖ RIVIERALLA.

VUOSI 1900.

VUOSISATAIN VAIHTEESSA.

YHTEISKOULU.

KÄSITYSTEN.

MERANIN RUUSU.

LEIRILAULU.

PIENTEN SANKARI.

"ROSENHÜGEL".

KUKKA KALLIOSSA.

TULE!

SUURTEN LAULU.

SUOMALAISEN TEAATTERIN PERUSKIVELLÄ.

PIKKU TYTÖLLE.

MIESTEN LAULU.

NUORISO!

KALLIONIEMESSÄ.

JOULUAATTONA.

KÄY VOITTAMAAN.

TUNNUSTUS ARVOSTELIJALLENI.

KARJALAINEN LOITSU.

SUN KANSSASI.

SUA AJATELLESSANI.

ONNI!

EI KOSTOA.

VUOSI 1901.

PIKKU PAAVOLLE.

SUURELLE LAULAJATTARELLE

HEMMOTELTUJA.

HIIHTÄJÄIN LAULU.

KUKKO.

VANHAN EMÄNNÄN MENTYÄ.

LEHTITYTTÖ.

PAKKASELLA.

KEVÄT-AAMU.

SUO MEILLE JOHTO!

HÄÄHYMNI.

PÄIVÄNPOIKA.

NUORI PRINSESSA.

OPETTAJANI NESTOR JÄRVINEN.

VUOSI 1902

SANATTOMASTI.

AMERIKKAAN LÄHDÖSSÄ.

KESKUS.

NUORTEN LIITTO.

VANHA VAMMA.

NUOLIEN LIESI.

VUOSI 1903

HULLUUDEN KAAOS.

MIELEN MATO.

PERHOSEN SATU.

ULLA RIEPU.

TUNNELMAN VALTA.

EI RAUHAA SAA.

KAUHUTAUTI.

TARTTUVAN TAUDIN AJALLA.

VIEL' ONKO KEN JÄRJESSÄÄN?

OUTO.

PIENI.

ERÄISSÄ HOPEAHÄISSÄ.

TH. REININ

KESÄ ILMESTYY.

ENEMPI TILAA.

KANSALAISMARSSI.

VAPAUDESTA.

ONNETON HEIKKOUS.

VALKORUUSU.

KAARLO BERGBOM 60-VUOTIAANA.

EKSYTTÄJILLE.

MINNE?

LUOJAN LINNULLE.

ODOTTAESSA.

MYRSKY HULLUJEN HUONEESSA.

SUUTTUNUT.

HE JA ME.

LASTU ULAPALLA.

RASKAS SYKSY.

SVEITSIN RHEINILLÄ.

NUORELLE VELJYELLE.

KERRAN.

VIIPURIN KAUPUNGIN 500-VUOTISELLE MUISTOLLE.

JAAKKO HÄKLIÄ MUISTELLEN.

KYYHKYN POJAT.

AAMUTOITOTUS.

PÄIVÄN LASKUSSA.

VUOSI 1904.

KEVÄTKIRJE KESÄPAIKALTA.

NUORISON KEVÄTLAULU.

EVÄSTYS.

ERI AIKOJA.

SILLOIN.

SITTEN.

JÄLLEEN.

ESILAULU

LOPPULAULU

SYYSKEVÄTTÄ.

VAIHEISSA.

YHTEISNUOTTA.

JÄRJESTYKÄÄ!

EDLA SOLDAN.

ORJIA.

TALVIPÄIVÄN PYSÄYS.

HERRA MEITÄ VARJELE!

LESKI.

UHRI.

KOTIPÄÄSKYN KAIPAUS.

SOTAMIES.

MYRSKY JA KOTIVÄKI.

RUOTULAINEN.

JOUTUOS!

HEIKKO TUULI.

LUONNON YÖ.

KARPALE.

SELIN.

KAIKKIALLA.

VUOSI 1905.

PÄIVÄN SÄDE.

PÄIVÄN IMPI.

UUSI KEVÄT.

KUN JÄLLEEN NÄIN.

MAANPAOSTA PALAAVILLE.

KOTILAMPPU.

LUONNONMAASSA.

VALTALAULU.

I.

II.

III.

IV.

V.

KULTARANNASSA.

JUHANNUSNUORISO.

KESÄKUUMASSA.

TOIVEITA.

ALBERT EDELFELTIÄ MUISTELLEN.

VAIHTELUA.

EILEN.

TÄNÄÄN.

HUOMENNA.

ONNEN-OPPI.

TUTTU TÄHTI.

PAIMENLAULUJA.

OLVILAULU.

VIIPYESSÄNI.

AIK'IHMINEN.

VUOSI 1906.

VALLANHIMONI.

MARJAPUUNI.

LUMITÄHTIÄ.

HYMNI.

MAAMIES.

ELÄMÄ ON LOPUTON.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE